Copyright © 2018 by Pavel Kos

Illustrations © 2018 by Barbora Jedličková

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3728-1

Text neznámé autorky na dveřích dámských toalet (kam jsem náhodou zabloudil).

Něco hezkého končí, semestr začíná

Doma se mě zeptali, proč jsem smutný.

Poukázal jsem na prázdniny spějící ke svému konci.

Mamka to zlehčila, že prý ať se těším na život pracujícího člověka. Já to taky zlehčil a řekl, ať se těší na mé studijní výsledky. Teď sedí smutná celá rodina.

Obědváme.

Před sebou mám brambory s kapustou. Zvláštní trest za něco, co jsem ještě neprovedl. Nikdo mě zatím ze školy nevyhodil. Alespoň ne tak, jak by si to zasloužil dnešní oběd. Rychle a bez zbytečných keců.

S odporem dloubu do kapusty a koukám z okna na létem unavené listy, co se pomalu chystají k zemi. Dva vrabci na parapetu spolu bojují o pár slunečnicových semínek a já jim závidím. Mám hlad.

Jdu do kuchyně a ve dveřích potkávám tátu, jak dává prázdný talíř do myčky. Koš stojí pod oknem, je otevřený a po okraj naplněný odpadky. Na vrcholu spatřím kapustu.

„Nic neříkej,“ povídá, „až budeš mít manželku, pochopíš.“

„Chápu, v budoucnu mám koupit větší koš,“ vtipkuji. „A svoji budoucí ženu jen vohnu, a než se vzpamatuje, tak umřu na nezřízený pití.“

„Ty nezapomeň vohnout hřbet ve škole. Jdeš do druháku, byla by škoda všechno zahodit!“

„Myslíš jako dnešní kapustu?“ rýpnu si do taťky.

„Hele, neprovokuj...!“ Pak se ke mně nakloní a zašeptá: „Nezajdem na pizzu?“

Být studentem je fajn…

… protože máte prázdniny. Chodíte se koupat, ležíte na slunci a koukáte na dokonale modrou oblohu. Brigádničíte, většina vydělaných peněz mizí během letních večerů na baru a vy doufáte, že chuť na alkohol je jen přechodným stavem, přirozenou biologií člověka, neboť v horku je třeba více pít.

Jenže, co jednou začne, musí i skončit, a i když se bráníte zuby nehty, červen uteče, červenec taky, srpen jakbysmet a najednou přijde září.

Stejně jako muž ve středním věku věřím, že přirozený cyklus přírody lze nalomit. On svou krizi řeší barevnou hlavou a tetováním přes celá záda a já chodím v kraťasech a tričku a předstírám, že léto je věčné. Jenže oba víme, že není. Samotná hranice mezi prázdninami a školním rokem je tenká. Jeden den ležíte v posteli s notebookem na klíně, koukáte na porno, nebo Prostřeno, a druhý den už jste v podstatě studentem na plný úvazek. Bum! Jako blesk z čistého nebe.

Bohužel ve vás vzpomínka na čisté nebe vyvolává vzpomínky na léto. Mezi slzami se pak snažíte do kufru sbalit vše, co se vám zdá potřebné. Před samotným odjezdem mžouráte na zavazadlo, chcete si vzít všechno a na nic nezapomenout. Ale jak už to bývá, nevezmete si nic a zapomenete na všechno.

Na koleje míří každoročně zástupy zmatených prváků, kteří jsou hned od začátku konfrontováni s realitou společného bydlení. Mají dostatek alkoholu, lehkých drog a sexu, ale taky nedostatek jiných zásadních věcí.

Poprvé jsem si tenhle fakt uvědomil, když mi loni zmizel šampon. Šel jsem do společných sprch, pustil si teplou vodu a za prozpěvování refrénu písničky od Divokýho Billa jsem začal mýt své školou znavené tělo. Po příjemném osvěžení jsem odešel na pokoj a uvědomil si hořkou pravdu. Rychle jsem pospíchal zpět do sprch, ale už tam nebyl.

A tak to začalo. Další rána přišla se zmizením přípravku na nádobí. Fyzicky mě o něj sice nikdo nepřipravil, ale stačil jediný den, aby ho všichni vypotřebovali. Obsah lahve zmizel tak rychle, že mám podezření, jestli si s ním někdo náhodou nemyl i hlavu. Pokud ano, tak doufám, že mu slezly vlasy. A tu houbičku ať si strčí někam.

Časem jsem si sám zvykl a stal se ze mě spoluvlastník všeho, co mělo nějakého majitele. V souladu s myšlenkami Marxe a Engelse jsem šampon používal výhradně cizí a svačiny si bral ze společné lednice. Mé aktivity ale nakonec dospěly do bodu, kdy jsem snědl housku s projímadlem. Známe historii a teď už i příčinu, proč se všechno posralo.

Děkuji za pozornost… Vítejte na koleji!

Zatímco balím, zvoní mi telefon. Volá babička.

Je ve spojení vždy, když nechce ztratit iluzi o tom, jak špatný student jsem. A já jí rád vycházím vstříc. Tentokrát začínám z lepšího konce: „Mám dobrou zprávu, nechceš mít v rodině spisovatele?“ říkám s nadšením v hlase.

„Byla bych moc ráda. Tvůj brácha něco píše?“

„Tyvole, babi! Ne brácha, ale já. Začal jsem psát příspěvky na internet, lidem se to líbí.“

Chvíli je ticho, potom se ozve: „Budou tam aspoň hezké obrázky?“ Nestihnu ani odpovědět a už pokračuje: „Povíš mi o tom víc.

Přijď na jídlo. Posledně jsi vypadal pohuble. Udělám ti knedlíky s uzeným. Co na to říkáš?“

„To zní dobře. Můžu přijít zítra?“ ptám se.

„Dobře, přijď,“ uzavírá rozhovor a loučí se.

Zatím nemám tušení, že bude kapusta s bramborem. Zvrácený humor máme asi v rodině. Takže pokud narazíte v knížce na něco závadného, pište prosím stížnosti mým rodičům. Je to jejich chyba. Druhou možností je napsat zprávu mé babičce. Dostanete kapustu.

Věřím, že vám knížka zlepší náladu. Nebo zhorší. Nic mezi tím.

Přeji vám všem příjemné čtení a třeba někdy v Praze.

Váš pražský student.

Osadníci

Ameriku před pár stoletími začali osidlovat Evropané. Nastoupili na dřevěné lodě a doufali, že se nepotopí. Nebo hůř, že neskončí v útrobách mořských nestvůr. Můžeme jen hádat, na co takový průměrný Evropan v té době myslel. Na ženy? Na muže? Na peníze? Pominu-li sexuální fantazie, vsadil bych se, že většina jich pomýšlela na nový život, nový začátek.

Všichni tak fungujeme. Úmyslně za sebou pálíme mosty, hlavně ty staré a plesnivé. Nové začátky si většinou spojujeme s pozitivním očekáváním. Vůbec nás ale nenapadne, že skončíme v malé díře s dalšími lidmi, budeme se tísnit a finančně strádat.

Říká se, že koleje jsou hnusné proto, aby si studenti uvědomili, že takhle žít nikdy nechtějí a víc se snažili. Ještě pár let zpátky bych si sám nepřipustil existenci místa, jako je kolej. Místa, kde existují ledničky na patře a v noci vám do pusy kromě pavouka může spadnout i kus omítky. Bohužel, rozpočet je omezený, neplacená demoverze života skončila. Je třeba čelit realitě, kde za nájem neplatí jen bezdomovci a alkohol není jen součástí sirupů proti kašli.

Osídlení koleje proběhlo podle svérázného scénáře…

Jako první se ubytoval Láďa. Zabral si postel, potom stůl, označil si území. Já přijel hned po něm.

„Ahoj, jmenuji se Pavel,“ tisknu mu ruku hned ve dveřích.

„Chrápeš?“

„Nechrápu. Možná jen když mám rýmu,“ odpovídá Láďa. „A co ty?“ vrací mi debilní otázku.

„Já taky ne. Možná jen když spím,“ upřesňuji podmínku svého nočního nešvaru. Chrápání je jednou z častých příčin rozvodů a nedivil bych se, kdyby mě kvůli tomu spolubydlící zabil. Je skvělý, že Láďa nechrápe.

Svého spolubydlícího jsem si nevybral. Byl mi přidělen v jakémsi náhodném výběru, který řídí možná jen Bůh, nebo ta ženská z mezipatra. Brzy k nám pošle další dva studenty. Ze začátku se budeme oťukávat, ptát se na osobní věci toho druhého. Celý proces skončí, jakmile uznáme, že osoba, se kterou sdílíme místnost, není nebezpečná.

Všímám si, že Láďa přechází po pokoji, něco si mumlá a paří se v bundě. „Kam se chystáš?“ ptám se.

„Vyrážím na rande. Když to nevyjde, půjdu nakoupit. Chceš něco vzít?“

„Mohl bys mi prosím koupit kečup?“

Kečup je jedním z produktů, o kterém žiji celý semestr. Dávám si ho do všeho. Nevím, co by miliony studentů v Evropě dělaly, kdyby tehdy z Ameriky nedovezli rajčata. Někteří holdují čínské polévce z pytlíku, jiní vůbec nejí. Někteří si dávají kečup do všeho a dalším pro jistotu vaří rodiče. Stravovací návyky nás všech se proměňují v čase, ale do velké míry závisí na kečupu a penězích, které v peněžence nemáme.

Zjišťuji, že odloučení od rodičů je vlastně odloučení od jídla. Jídlo mi chybí. Stejně jako mamka, samozřejmě. Ta mi vaří a mně to chutná – až na kapustu, ta je hnusná odjakživa. Táta vařit neumí, jenže i to je k něčemu dobré. Kdyby nebylo jeho kuchyně, nikdy bych si nezvykl na podmínky, kterým teď čelím.

„Ještě něco?“ vytrhne mě z mého světa Láďův hlas.

„Ještě tousty, šunku a sýr.“ Pak to bude kompletní.

Vyhazuji obsah svého kufru na zem. Většinu skládám do skříně, něco pokládám na stůl, pár věcí leží na posteli. Lampička bude na stole, vedle několika oblíbených knížek. Nástěnku jsem pověsil na zeď.

Parádní, už je tu bordel, a to neuběhlo ani deset minut.

Místo ke spaní nemám špatný. Postel je daleko od okna, takže na mě nebude táhnout. Není ani blízko u dveří, takže si na mou postel nelehne nikdo na šrot ve čtyři ráno.

Začínám hledat zásuvku. Přibližně po dvou minutách usilovného pátrání ji nacházím vedle Láďova stolu. Proč jsou všechny zásuvky na takových místech? Zatím jsem neviděl tak dlouhý kabel nabíječky, aby dosáhl od mé postele k nejbližší zásuvce. Vyřeším to po svém.

„Co to je?“ nakrčí Láďa obočí přibližně dvě vteřiny po tom, co přijde z obchodu.

„Prodlužka,“ zmíním, „můžu ji natáhnout přes tvůj stůl?“

„Vždyť už jsi to udělal,“ rozhazuje rukama a má pravdu. Přilepil jsem ji izolepou k jeho stolu.

„Nebyl jsi tu a já se nemohl zeptat,“ obhajuji svoje jednání.

„Pojďme se domluvit. Zatímco bude prodlužka na tvém stole, můžeš si půjčovat moje nádobí. Souhlasíš?“

„Tak jo,“ uklidní se a já doufám, že na dlouho. Trochu jsem mu kecal. Nádobí si půjčuji i já. Sám žádné nevlastním, protože vlastnictví je na koleji přehnaný luxus, který si dovolí jen pár lidí… a Patrik.

Objevil se jednoho dne s brutálně velkým kufrem. Mysleli jsme, že tam zabalil i rodiče. Posléze se ukázalo, že rodiče nejsou v kufru, ale za jeho zády. Nesli další náklad. Obvykle by mě to nevyděsilo, ale vzhledem k velikosti pokoje jsem si uvědomil jednu věc. Jeho věci budou úplně všude. Jedna prodlužovačka začala vypadat jako nic. Přivezl si na kolej starou tlustou televizi.

„To ses posral?“ vítá ho Láďa.

„Klid, prodlužku už máme, tak ji zapojí bez problémů.“

„Ale on si přivezl televizi!“ pokračuje. „A vlastně, dobrý den,“ zdraví Patrikovy rodiče.

„Ahoj,“ řeknou oni a postaví televizi na Láďův stůl. Začínám se smát.

„Já jsem Patrik,“ představuje se nám Patrikův táta, „a tohle je taky Patrik,“ ukazuje na svého syna, našeho nového spolubydlícího.

„Děda byl taky Patrik?“ nedá mi to.

„Nebyl, jmenoval se Josef,“ odpovídá vážně.

„Nech toho, vždyť tu Patrika ztrapňuješ před jeho novými kamarády,“ bere si slovo Patrikova mamka. Očekávám, že se představí jako Patricie, ale dál už jen mlčí a rovná televizi na Láďově stole. „Kolik vás tu bude bydlet?“ zeptá se po chvíli.

„Nejspíš budeme čtyři. Ale spíš ne, pro čtvrtého už nebude místo,“ řeknu a hlavou kývnu směrem ke kufrům. Jsou zaseklé mezi dveřmi, takže nejen, že se sem nevejdeme, teď už se nedostaneme ani ven.

„Kluci, omluvte je, jsou z nového prostředí nervóznější než já sám,“ ujme se slova Patrik, jakmile jeho rodiče odejdou. „Televizi dám na svůj stůl, jen mi řekněte, který je volný.“

„Klidně ji nech na místě, mám na ni odsud dobrý výhled.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ vstoupí mezi nás Láďa.

„Tak jo,“ vezmu do ruky nůž a napřáhnu se.

„Jsi snad magor?“ vyděsí se Láďa.

„Klid, je to jídelák.“

„Takhle spolu mluvíte vždycky?“ zaujme naše jednání Patrika.

„Známe se chvíli.“

„Zajímavý… Můžu někde zapojit prodlužku?“

„Jasně, třeba u něj na stole,“ ukážu na Láďův stůl. Ten se odevzdaně posadí a začne koukat do prázdna… probere ho až další zaťukání na dveře.

„Zdravím, máte se?“

„Máme,“ odpovím. Přede mnou stojí kluk s vlasy po ramena. Na hlavě má klobouk a přes rameno tašku. Pravou rukou drží popruh, a přitom těká očima po okolí. Jako by sledoval rychlý zápas v tenise, kde soupeři střílí míčky do tribun.

„Taky se mám dobře. Jmenuju se Jirka a jsem váš nový spolubydlící,“ zvedne rukou svůj klobouk. „Kam si můžu dát věci?“

„To netuším,“ řekne Patrik sklesle. V tuhle chvíli to netuší nikdo. Pokoj byl původně určený třem studentům běžné velikosti. Láďa se trochu vymyká, což by ale nebyl problém, pokud by se vedení koleje nepodařilo do pokoje narvat ještě jednu postel. Rázem se z malého pokoje pro tři stalo studentské ghetto.

Skříně jsou prakticky všude a rozmístění postelí tomu nasazuje korunu. Projít ode dveří k oknu je skoro nemožné a se všemi těmi prodlužovačkami na zemi navíc dost nebezpečné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník pražského studenta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.