Přeložila Alexandra Pflimpflová

LES LOYAUTÉS

Copyright © 2018 by Éditions Jean-Claude Lattès

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2018

ISBN 978-80-207-1858-7

Pouta.

Jsou to neviditelné vazby, které nás pojí k druhým – mrtvým či živým –, jsou to šeptané sliby, jejichž odezvu neznáme, mlčenlivá věrnost, jsou to dohody, které jsme nejčastěji sjednali sami se sebou, příkazy, které jsme akceptovali, aniž jsme je chápali, dluhy, jež uchováváme v hlubinách své paměti.

Jsou to zákony dětství dřímající hluboko v nás, hodnoty, v jejichž jménu dodržujeme nepsaná pravidla, základy, které nám umožňují odolávat, nečitelné principy, jež nás sžírají a blokují. Naše křídla i naše obojky.

Jsou to odrazové můstky, od nichž se odvíjí naše síla, i příkopy, v nichž pohřbíváme své sny.

Hélene

Napadlo mě, že ten klučina je týrané dítě, napadlo mě to hned, možná ne hned první dny, ale ne dlouho po začátku školního roku, bylo to něco v jeho postoji, jak se vyhýbal pohledu, znám to, znám to na vlastní kůži, tenhle způsob, jak splynout s okolím, zprůsvitnět. Akorát že na mě to neplatí. Při těch ranách, co jsem vyfasovala jako malá holka, a při těch šrámech, co jsem až do konce tajila, se nenechám ošálit tak snadno. Říkám klučina, protože byste je fakt měli vidět, chlapce v tomhle věku, s těmi jejich jemnými, jako holčičími vlasy, s těmi jejich hlásky jako konipásky i tou nejistotou, která ulpívá na jejich pohybech, měli byste je vidět, když kulí oči údivem, nebo když se nechají zpucovat, ruce drží za zády, rty se jim chvějou, vypadají jako hotová neviňátka. A přece není pochyb, že právě v tomhle věku začínají ty opravdové průšvihy.

Pár týdnů po zahájení školního roku jsem požádala ředitele o rozhovor, chtěla jsem s ním mluvit o Théu Lubinovi. Musela jsem to vysvětlovat několikrát. Ne, žádné viditelné stopy, ani se mi s ničím nesvěřil, šlo o cosi v chování toho žáka, takové jako uzavírání se do sebe, zvláštní způsob, jak od sebe odvracet pozornost. Řediteli Nemoursovi to nejdřív přišlo k smíchu: odvracet od sebe pozornost, o to se přece snaží polovina třídy, ne? To ano, samozřejmě jsem věděla, co má na mysli: jak se krčí na židli, aby nebyli vyvolaní, jak se začnou přehrabovat v aktovce nebo jak jsou najednou děsně zaneprázdnění zkoumáním lavice, jako by na tom záviselo přežití širokého okolí. Takové já odhalím, ani nemusím zvednout oči. Jenže s tímhle to nemá nic společného. Zeptala jsem se, co se ví o tomhle žáku, o jeho rodině. Nejspíš by se dalo najít pár údajů v jeho složce, nějaké poznámky, nějaké dřívější zápisy. Ředitel pozorně prošel záznamy ve výkazech, několik učitelů si v posledním roce skutečně povšimlo jeho zamlklosti, ale nic víc. Přečetl mi je nahlas, „velmi introvertní žák“, „měl by se zapojit do výuky“, „slušné výsledky, ale příliš tichý žák“, a tak podobně. Rodiče žijí odděleně, chlapec je ve střídavé péči, všechno naprosto banální. Ředitel se mě zeptal, jestli se Théo kamarádí s jinými chlapci ve třídě, nemohla jsem říct, že ne, ti dva jsou věčně spolu, ti se vážně hledali, stejná andělská tvářička, stejná barva vlasů, stejná světlá pleť, až by si jeden myslel, že jsou to dvojčata. Pozoruju je oknem, když jsou na nádvoří, tvoří jedno tělo, plaché jako medúza, která se rychle stáhne, jen se k ní někdo přiblíží, a pak, když pomine nebezpečí, se zase rozvine. Vzácné okamžiky, kdy vidím, že se Théo usmívá, nastávají, když je s Mathisem Guillaumem a jejich kruh bezpečí nepřekročí žádný dospělý.

Jediné, co upoutalo ředitelovu pozornost, je zpráva, kterou vypracovala školní zdravotnice na konci minulého roku. Zpráva nebyla v administrativní složce, to Frédérica napadlo, že bych mohla případně zajít něco zjistit do ošetřovny. Jednou koncem května Théo požádal, jestli může odejít ze třídy, že prý ho bolí hlava. Zdravotnice zmiňuje jakési uhýbavé chování a nejasné příznaky. Zaznamenala, že měl zarudlé oči. Théo to zdůvodnil tím, že v noci často nemůže dlouho usnout; prý se mu někdy stává, že skoro celou noc nespí. Zdravotnice si dolů na stránku červeně zapsala „křehký žák“ a poznámku třikrát podtrhla. Potom složku nejspíš zavřela a uložila zpátky do skříně. Nemohla jsem se jí vyptat, protože už ve škole nepracuje.

Bez tohoto dokumentu bych sotva dosáhla toho, aby si nová zdravotnice Théa předvolala.

Vykládala jsem to Frédéricovi, zdál se mi znepokojený. Řekl mi, že bych si tu záležitost neměla brát tolik k srdci. Od jisté doby mu prý připadám unavená, věčně jakoby nabroušená, přesně tenhle výraz použil, a já si hned vzpomněla na nůž, co měl otec v šuplíku v kuchyni, dostupný každému, kdo se namanul, vystřelovák, s jehož pojistkou si věčně mechanickým gestem pohrával, aby zklidnil nervy.

Théo

Je to taková vlna tepla, kterou nedokáže popsat, která pálí i rozpaluje, bolest i vzpruha zároveň, je to okamžik, jakých moc není, ale musí mít nějaké pojmenování, které nezná, nějaký chemický, fyziologický název, co by vyjádřil tu sílu a intenzitu, název, který se rýmuje s něčím jako karburace, deflagrace nebo detonace. Je mu dvanáct a půl, a kdyby měl upřímně odpovědět na otázky, které mu kladou dospělí, otázky typu „čím bys chtěl být?“, „jaké máš koníčky?“, „co bys chtěl v životě dělat?“, kdyby se nebál, že ty poslední pilíře, které v jeho životě ještě přetrvávají, se najednou zřítí, bez váhání by odpověděl: rád cítím v těle alkohol. Napřed v ústech, ten okamžik, kdy hrdlo přijímá tekutinu, a pak těch pár desetin vteřin, kdy mu do břicha sestupuje teplo, mohl by tu trasu sledovat prstem. Miluje tu vlhkou vlnu, která ho hladí po šíji a šíří se mu po celém těle jako anestezie.

Pije rovnou z láhve a párkrát se rozkašle. Mathis sedí proti němu, pozoruje ho a směje se. Théo myslí na draka z obrázkové knížky, z níž mu matka předčítala, když byl malý, velikánské tělo se štěrbinami očí, otevřená tlama, odhalující tesáky ostřejší než u zlých psů. Tak rád by byl tou obrovitou nestvůrou s blanitými spáry, která dokáže všechno sežehnout. Zhluboka se nadechne, znovu přiloží hrdlo láhve k ústům. Když čeká, až ho alkohol omámí, když se snaží představit si, kudy jím prochází, v duchu si vybaví jedno z těch schémat, které paní učitelka Destréeová rozdává ve třídě a oni musí každou jeho část pojmenovat, Ukaž, kudy prochází jablko, a vyznač orgány, které jsou zapojeny do trávicího procesu. Usmívá se té představě, baví ho si ji přejinačit. Ukaž, kudy prochází vodka; vybarvi její dráhu v těle; vypočítej, za jakou dobu ti první tři doušky proniknou do krve… Sám se tomu zasměje a Mathis se směje jeho smíchu.

Po několika minutách mu v mozku něco exploduje, je to, jako když se rozkopnou dveře, mohutný závan vzduchu a prachu, a před ním se teď vynoří obraz jakéhosi lokálu na Divokém západě, v němž někdo s pokřikem rozrazí lítací vrátka. Na okamžik je tím kovbojem s westernovými botami, který šerem míří k baru a ostruhy jeho santiagů dunivě drhnou o zem. Když se opře o pult, aby si poručil whisky, zdá se mu, že všechno je pryč, strach i vzpomínky. Soví spáry, které se mu věčně zatínají do hrudi, konečně povolily sevření. Zavře oči, všechno je smyto, ano, a všechno může začít.

Mathis mu vezme láhev a přiloží si ji k ústům. Střídají se. Vodka přeteče, po bradě mu stéká průhledný pramínek. Théo namítne: když to vyplivne, nepočítá se to. A tak Mathis naráz polkne, do očí mu vhrknou slzy, rozkašle se, ruku si dá před ústa, na malou chvilku si Théo říká, jestli třeba nebude zvracet, ale Mathis si po pár vteřinách nemůže pomoct a rozchechtá se ještě víc. Théo mu rychle zacpe ústa, aby ho umlčel. Mathis přestane.

Zadržují dech, nehýbou se, naslouchají zvukům kolem sebe. Zdálky je slyšet hlas nějakého učitele, nepoznají kterého, takový bezvýrazný monolog, nevydělí se z něj ani jediné slovo.

* * *

Jsou ve svém úkrytu, ve své zašívárně. Tady je jejich území. Objevili tenhle prázdný prostor pod schodištěm vedoucím do školní jídelny, jeden čtvereční metr, kde se skoro můžou i postavit. Přístup je zatarasený širokou skříní, ale při troše šikovnosti tam můžou podlézt. Všechno je záležitost okamžiku. Musí se schovat na záchodech, dokud se všichni nevrátí do tříd. Počkat ještě pár minut, až se vzdálí i kantor, který má dozor a dbá na to, aby se žáci nepotloukali po chodbách.

Pokaždé, když se jim podaří vklouznout za skříň, si uvědomí, že je to otázka pár centimetrů. Za několik měsíců už to nepůjde.

Mathis mu podá láhev.

Po posledním loku si Théo olízne rty, má rád tu slanou a kovovou pachuť, která se drží v ústech dlouho, někdy i několik hodin.

Rozpětí mezi ukazováčkem a palcem jim pomáhá určit, kolik toho vypili. Přeměřují to několikrát, ale ani jeden, ani druhý nedokáže udržet měřítko bez pohnutí, pokaždé vybuchnou smíchy.

Vypili toho mnohem víc než posledně. A příště vypijou ještě víc.

Je to jejich úmluva i tajemství.

Mathis sebere Théovi láhev, zabalí ji do papíru a pak ji strčí do batohu.

Každý si vezme dvě žvýkačky Airwaves s mentolovo-lékořicovou příchutí. Usilovně přežvykují, aby uvolnili aroma, převalují žvýkačku v ústech, tahle jediná přebije ten pach. Vyčkají na příhodnou chvíli a pak vylezou ven.

* * *

Jakmile stojí zpříma, už to není ten samý pocit. Théovi se klátí hlava zpředu dozadu, ale není to vidět.

Jde po špičkách po jakémsi tekutém koberci s geometrickým vzorem, připadá si jako mimo sebe, těsně vedle, jako by vystoupil z vlastního těla a jen ho dál držel za ruku.

Sotva vnímá školní zvuky, přidušené jakousi neviditelnou vatou, která ho ochraňuje.

Byl by rád, kdyby jednou ztratil vědomí úplně.

Přál by si zabořit se do toho tlustého rubáše opojení, nechat se jím ovinout, pohroužit se do něj na pár hodin nebo i napořád, ví, že se to stává.

Hélene

Sleduju ho proti své vůli. Uvědomuju si, že k němu neustále obracím pozornost. Když mluvím a žáci poslouchají, nebo když se v pondělí ráno sklání nad písemkou, nutím se dívat i na ostatní, na jednoho po druhém. Právě v pondělí, když vešel do třídy, jsem si všimla, že je ještě bledší než jindy. Vypadal jako děcko, které za celý víkend ani nezamhouřilo oka. Dělal sice to samé jako druzí – sundal si bundu, odsunul židli, postavil batoh Eastpack na stůl, zatáhl za zip, vyndal sešit na hodinu –, dokonce ani nemůžu říct, že by mi připadal pomalejší nebo napjatější než obvykle, a přesto jsem viděla, že je u konce sil. Na začátku hodiny jsem si myslela, že snad usne, protože se mu to už jednou nebo dvakrát od začátku školního roku stalo.

Později, když jsem o Théovi mluvila ve sborovně, mě Frédéric beze vší ironie upozornil, že to není jediný případ. Vzhledem k tomu, kolik času stráví žáci nad svými displeji, kdybychom se měli strachovat o všechny, kteří vypadají unaveně, celý život bychom jen podávali nějaké podněty k prošetření. Takže kruhy pod očima, to ještě nic neprokazuje.

Je to iracionální, já vím.

Nemám nic. Vůbec nic. Žádná fakta, žádný důkaz.

Frédéric se snaží krotit moje obavy. A taky moji netrpělivost. Zdravotnice řekla, že si ho zavolá. Udělá to.

Onehdy navečer jsem se snažila popsat ten pocit odpočítávaného času, který mě už pár dní mučí, jako kdyby byl natažený takový minutovník, o němž nevíme a který neslyšíme, a běžel drahocenný čas, který nás, v tom mlčícím zástupu, přibližuje k jakési absurdnosti, jejíž důsledek si nedokážeme představit.

Frédéric mi znovu řekl, že vypadám unaveně. Řekl: To ty by sis měla odpočinout.

Dnes ráno jsem se vrátila k lekci o trávicích funkcích. Théo se najednou narovnal a poslouchal pozorněji než obvykle. Nakreslila jsem na tabuli schéma vstřebávání tekutin, nezvykle pečlivě si to překreslil do sešitu.

Na konci hodiny, když mě na odchodu ze třídy míjel, jsem se neubránila a zadržela ho. Nevím, co mě to popadlo, položila jsem mu ruku na rameno, aby si mě všiml, a řekla jsem: Théo, zůstaň tu na chvilku, prosím. Z hloučku se okamžitě ozvalo rozhořčené reptání: jakým právem zadržuju bez zřejmého důvodu žáka, když se během uplynulé hodiny nestalo nic, co by můj požadavek ospravedlnilo? Počkala jsem, až všichni odejdou. Théo stál se sklopenou hlavou. Nevěděla jsem, co říct, ale už jsem to nemohla vzít zpátky, musela jsem vymyslet nějakou záminku, nějakou otázku, cokoliv. Co mě to popadlo? Když se konečně zavřely dveře za posledním žákem (Mathisem Guillaumem, jak jinak), pořád jsem na nic nepřišla. Ticho trvalo několik vteřin, Théo upřeně zíral na své tenisky. A pak zvedl hlavu, myslím, že to bylo poprvé, co na mě skutečně pohlédl zpříma, neuhýbavě. Upřel na mě zrak, neřekl ani slovo, ještě jsem neviděla, že by chlapec jeho věku měl tak intenzivní pohled. Netvářil se udiveně, ani netrpělivě. Díval se na mě a neměl v očích žádnou otázku, jako by to bylo naprosto normální, že tu takhle jsme, jako by to bylo předem dané, samozřejmé. A stejně tak nepochybná byla ta slepá ulička, do které jsme se dostali, ta nemožnost udělat nějaký další krok, pokusit se o cokoliv. Díval se na mě, jako by chápal impulz, který mě přiměl ho zdržet, a jako by stejně tak dobře chápal, že dál zajít nemůžu. Věděl přesně, co cítím.

Věděl, že vím a že pro něho nic nemůžu udělat.

Tak na to jsem v tu chvíli myslela. A bylo mi z toho najednou úzko.

Nevím, jak dlouho to trvalo, hlavou se mi honila slova – rodiče, domov, únava, smutek, je všechno v pohodě? –, ale žádné nedospělo k formulování nějaké otázky, kterou bych si mohla dovolit mu položit.

Myslím, že jsem se nakonec usmála, a pak jsem slyšela, jak se ho hlasem, který nebyl můj, nejistým hlasem, jaký jsem u sebe neznala, ptám:

„Tenhle týden jsi u otce, nebo u matky?“ S odpovědí váhal.

„U otce. Teda jen do večera.“

Popadl batoh a přehodil si ho přes rameno, čímž mi naznačil, že hodlá odejít. K tomu jsem ho měla vyzvat já sama už dávno. Zamířil ke dveřím.

Těsně než vyšel ze třídy, se ke mně otočil a řekl:

„Ale kdybyste chtěla mluvit s rodiči, přijde matka.“

Théo

Po vyučování se asi deset minut poflakoval před školou a pak se stavil u otce pro věci. Rolety nebyly vytažené, tak si jen na cestu do svého pokoje rozsvítil v kuchyni. Když procházel obývákem, zaslechl podivný zvuk, tlumené, nepravidelné chrastění, jako by byl někde zavřený nějaký hmyz. Pátral ve tmě, odkud zvuk vychází, než mu došlo, že od rána zůstalo puštěné rádio, hlasitost byla ztlumená tak, že slovům už nebylo rozumět.

Každý pátek probíhá ten samý rituál: všechno posbírat, oblečení, tenisky, všechny knihy, desky a školní sešity, pingpongovou pálku, oboustranné pravítko, pauzáky, fixy, desky na výkresy. Hlavně nic nezapomenout. Každý pátek se naložený jako mezek stěhuje z jednoho místa na druhé.

Ve vagonu na něho lidi koukají, nejspíš mají obavy, že se to drobné tělíčko pod hrozivým nákladem sesype nebo zhroutí. Prohýbá se, ale nepovolí. Odmítá si sednout.

Ve výtahu, ještě než vystoupí na druhém břehu, své břemeno odloží a konečně si dopřeje čas k vydechnutí.

Přesně tohle musí provozovat pátek co pátek, zhruba v tu samou hodinu: tenhle přesun z jednoho světa do druhého, bez přemostění a bez převozníka. Mezi dvěma ucelenými množinami bez sebemenšího vzájemného průniku.

Pouhých osm stanic metra, a je tu docela jiná kultura, jiné zvyky, jiný jazyk. Má jen pár minut na to, aby se aklimatizoval.

Je půl sedmé večer, když otvírá dveře, a matka už je doma. Sedí v kuchyni, krájí na plátky zeleninu, jejíž tvar ho zaujme, rád by se jí zeptal, jak se to jmenuje, ale není vhodná chvíle. Vzhlédne k němu, měří si ho pohledem, tiše ho skenuje, rentgenuje očima, je to silnější než ona. Očichává ho. Týden ho neviděla, neobjala, pátrá po otiscích toho druhého, po stopách nepřítele, a stejně tak se jich obává.

Tohle nesnáší, to, že syn přichází odtamtud. Théo to pochopil dost brzy, z toho, jak nasazuje podezřívavý výraz, kdykoliv se vrací od otce, i z toho, jak se vyhýbá jejich tělesnému kontaktu a těžko to skrývá.

Ostatně nejčastěji, ještě dřív, než ho pozdraví, mu řekne „běž se osprchovat“.

O dnech, které strávil u otce, nepadne ani slovo. Je to časoprostorová, naprosto neprůhledná průrva, jejíž sama existence bude popřena. Théo ví předem, že se na nic nezeptá. Nezeptá se, jestli strávil příjemný týden, ani jak se má. Nezeptá se, jestli dost jedl a dobře spal, co dělal a s kým. Vrátí se k běhu věcí tam, kde je zanechali před týdnem, přesně tak, jako by se nic nestalo, jako by se ani nic stát nemohlo. Týden jeho života vyškrtnutý z kalendáře. Kdyby neměl svůj diář Quo Vadis – a každý den z něj opatrně neodtrhl perforovaný růžek –, sám by mohl být na pochybách, že ho vůbec prožil.

Oblečení, co má na sobě, hodí do špíny, všechno bez výjimky, zabalené zvlášť do igelitového pytlíku, protože matka si nepřeje, aby se dotýkalo ostatního prádla. Vlažná sprcha odstraní pach, který nesnáší.

První hodiny po jeho návratu se na něho bude dívat tím zlým pohledem, který si sama ani neuvědomuje, ale on moc dobře zná, tím inkvizitorským pohledem. Protože u syna, kterému ještě není ani třináct, neustále číhá na nějaké gesto, intonaci hlasu, držení těla toho muže, pro kterého už nemá ani jméno. Veškerá jejich skutečná či domnělá podoba ji dovádí k zuřivosti a okamžitě se stává důvodem k odvetě, jako nějaká choroba, kterou je třeba bezodkladně vymýtit.

Koukej, jak stojíš, nedávej ty ruce takhle, sedni si na tu židli pořádně, přestaň se klátit, narovnej se, vypadáš jako on.

Běž do svého pokoje.

Když mluví o jeho otci, když ji okolnosti donutí zmínit se o člověku, který býval jejím manželem a u něhož právě strávil celý týden, když už se tomu nemůže vyhnout, nikdy nevysloví jeho jméno.

Říká „von“, „ten hajzl“, „ten ubožák“.

„Ten debil“ nebo ten „odpornej vůl“ , když mluví po telefonu se svými kamarádkami.

A Théo dostává co proto, slova ho probodávají jako řešeto, jenže ona to nevidí. Ta slova ho ničí, je to nesnesitelný ultrazvuk, Larsenův efekt, který snad slyší jen on sám, neposlouchatelná frekvence, která mu rve mozek.

V noci po jeho návratu ho budí nějaký vzdálený pronikavý zvuk. Takový vysoký tón, rušivý pískot, který přichází zevnitř. Když si zakryje dlaněmi uši, zvuk nejprve zesílí, pak se ztiší. Říká se tomu sluchový přelud. Četl to na jednom webu věnovaném zdraví. Ten zvuk se objevuje uprostřed noci čím dál častěji. Zpočátku si myslel, že přichází zvenčí. Vstával. Šel do kuchyně, zkoumal kuchyňské spotřebiče, potrubí v koupelně, otvíral dveře na chodbu. A pak mu to došlo.

Ten zvuk je v jeho hlavě. Když konečně ustane, spánek se už nevrátí.

Na oba rodiče spolu má jen jedinou vzpomínku.

Matka sedí na tvrdé pohovce, překryté jakousi umělou chlupatou látkou hořčicové barvy (ve skutečnosti si není jistý, jestli si na to kanape opravdu vzpomíná, je možné, že si dal ten obraz dohromady z jedné fotky, paní učitelka Destréeová jim na začátku roku tohle vykládala o paměti, jsou věci, které si člověk pamatuje, jiné, které si přeměňuje nebo vymýšlí, a ještě jiné, které si prostě přivlastní). Matka sedí prkenně, napjatě, neopírá se. Otec před ní přechází sem a tam, nemluví, je jako nějaké zvíře, které chodí v kleci kolem dokola. Théo sedí na zemi nebo možná vedle matky, která se ho nedotýká. Musí zvednout hlavu, když je chce vidět. Ve čtyřech letech a pár měsících je ostražitým divákem skryté války, která brzy propukne naplno.

Potom matka pronese ta slova, slova, která ho okamžitě udeří, zbaví dechu, slova zaznamenaná na jeho harddisku, dospělácká slova nabitá něčím, čehož smysl mu uniká, ale vnímá tu sílu. Matka se dívá do země, mluví však k otci, když řekne:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pouta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.