Erich von Däniken

ERINNERUNGEN AN DIE ZUKUNFT

Copyright ©1968 by Erich von Däniken

Alle Rechte vorbehalten

Translation ©1995, 2018 by Ludvík Souček, heirs

ISBN  978-80-7549-849-6

Předmluva

Vzpomínky na budoucnost – existuje vůbec něco takového? Vzpomínky na cosi, co se znovu vrací? Existuje věčný koloběh přírody, věčné splývání časů?

Tuší kukla, že se na jaře znovu zrodí v podobě motýla? Cítí molekula plynu, že se podle nevyhnutelného zákona stane dříve nebo později opět sluncem? Chápe myslící bytost, že je spojena se všemi prostory věčnosti?

Dnešní člověk se liší od člověka včerejška nebo předvčerejška. Je stále znovu nový, jiný, trvale se obnovuje na pouti nekonečnou cestou, kterou nazýváme Časem. Pochopí čas – a musí jej ovládnout, protože čas je zárodkem vesmíru. Protože všechny věky ústí do jeho nekonečnosti.

Vzpomínky na budoucnost existují. Vesmír skrývá mnohé, o čem dnes ještě nemáme ani tušení. Snad budou některá tajemství objasněna – dnes, zítra, v budoucnosti. Vesmír nezná čas ani jeho pojem.

Tato kniha by nevyšla bez povzbuzující spolupráce mnoha lidí. Děkuji za pochopení své ženě, která mne v posledních letech vídala doma tak zřídkakdy. Děkuji příteli Hansu Neunerovi, jenž mě doprovázel na statisícikilometrové pouti jako velice cenný pomocník. Děkuji pánům dr. Stehlíkovi a Louisu Emrichovi za nesčetné rady. Děkuji všem mužům NASA v Houstonu, na mysu Kennedy a v Huntsvillu, kteří mne provedli grandiózními Stánky svého výzkumu. Děkuji pánům prof. dr. Wernheru von Braunovi, profesoru dr. Willymu Leyovi a Bertu Slatterymu. Děkuji všem nespočetným mužům a ženám po celém světě; svými rozhovory, podněty a přímou pomocí umožnili vznik této knihy.

Předmluva k novému vydání

Zhruba před čtvrt stoletím – na konci února 1968 – vyšla v düsseldorfském nakladatelství Econ má prvotina Vzpomínky na budoucnost. Knihu jsem dopsal už dva roky předtím, avšak na můj psací stůl se s báječnou neúchylností slétaly odmítavé dopisy rozličných nakladatelství. „Neodpovídá bohužel našemu edičnímu programu…“, „Velice litujeme…“, „Nechtěli bychom se vydat touto cestou…“, „Doporučujeme Vám nějaké specializované nakladatelství pro úzký okruh…“

V pozdějších letech se mě lidé často ptali, jak se stal ten zázrak, že jsem sporný titul přece jen protlačil do renomovaného nakladatelství populárně-vědecké literatury. Dnes to mohu přiznat: S pomocí zvenčí a malinkého podfuku.

V létě 1967 jsem se setkal s dr. Thomasem von Randowem, tehdejším vědeckým redaktorem týdeníku Die Zeit. Chvíli listoval v krásně, na stroji přepsaném rukopise, uznale pokývl nad pár povedenými obrazy a pak prohlásil: „Tohle není pro nás. To si zasluhuje knižní vydání.“

„A jak člověk sežene nějaké nakladatelství?“ Doktor von Randow zabafal z dýmky, nato mi pohlédl přímo do očí: „Znám jednoho nakladatele. Jestli chcete, můžu mu nezávazně zavolat.“

Obratem ruky sáhl po sluchátku a požádal o spojení s panem Erwinem Barthem von Wehrenalp, tehdejším šéfem nakladatelství Econ. Nahrnula se mi krev do hlavy – věděl jsem, co doktor von Randow nemohl tušit. Můj rukopis v Econu zrovna nedávno odmítli. Jistě chápete, že ten hovor, kterému jsem naslouchal, mi už nikdy nevymizel z šedých buněk.

„Přede mnou sedí mladý Švýcar, co napsal načisto bláznivou knížku. Ovšem – on sám vůbec není blázen. Snad byste si ho měl někdy poslechnout.“

Muž na druhém konci drátu se zeptal, jestli bych hned nazítří mohl naklusat za ním do kanceláře. A já mohl – a jak rád! Řekl jsem si, že šéf velkého nakladatelského domu nejspíš nebude vědět, k čemu před časem dospěli jeho podřízení.

Po obědě s lektorem byla ruka v rukávě. Rukopis jsem slíbil poněkud přepracovat a měl vyjít na jaře 1968. Jen kolem jediného bodu došlo ke sporu: „Vzpomínky na budoucnost“ jako titul – nemožné! Člověk si přece nemůže vzpomínat na budoucnost! Ale postavil jsem si hlavu a všechny ostatní návrhy na titul odmítl…

Jak jsem si tyhle vzpomínky na budoucnost představoval, vylíčil jsem potom v krátké předmluvě, jež je součástí i tohoto vydání. Kniha vyvolala lavinu zájmu (ohlasů). Dva roky po prvním se objevilo na trhu třicáté vydání – celkový náklad šest set tisíc výtisků. Už v roce 1969 byl natočen stejnojmenný film, který uvedla na podzim 1970 americká televize. Tam vznikl nový virus: virus Dänikenitis (podle Time). Téma zavdalo podnět k debatám po celém světě: Jestlipak naši předkové zažili návštěvu z vesmíru? Tři roky po prvním uveřejnění byl titul přeložen do osmadvaceti jazyků a vyšel v šestatřiceti zemích. Po více než čtvrtstoletí, jej nakladatelství Bertelsmann vydává znovu ve staré a nezměněné podobě.

Vlnu úspěchu provázela i kritika. Profesor Ernst von Khuon shromáždil příspěvky sedmnácti vědců v knize Byli bohové astronauti? Příspěvky byly dílem ostře odmítavé, dílem nakloněné příznivě. Od té doby doslova ve všech světadílech vyrašily ze země – jako kdyby se spustil teplý déšť – kontraknihy. Existují mezi nimi lecjaké hnojně květy. Předhazuje se mi „plagiátorství“ a „nevědeckost“, „protináboženskost“ i „ignorování vědecky doložených faktů“. Co z toho všeho po čtvrtstoletí zbylo? Skutečně jsem šířil pouze nesmysly?

Psal jsem o mapách tureckého admirála Piri Reise, které můžeme ještě dnes obdivovat v paláci Topkapi v Istanbulu: „… stejně přesně (jako oblast Středozemního moře) byla zakreslena pobřeží Severní a Jižní Ameriky.“ Tenhle výrok byl mylný – ve skutečnosti lze obrysy Severní a Jižní Ameriky rozpoznat pouze náznakově. Nicméně tato přijatá oprava nic neubírá Piri Reisově mapě na senzačnosti, neboť jeho mapa zcela přesně a velice exaktně znázorňuje linii pobřeží Antarktidy, jež i dnes ještě spočívá pod věčným ledem.

Tenkrát jsem také napsal, že asuánský ostrov Elefantina získal svůj název odtud, že ze vzduchu tvarem připomíná slona – elefanta. Tahle informace byla z gruntu falešná. Nebo jsem spekuloval, že „Sluneční brána“ zmíněná v eposu o Gilgamešovi by mohla být identická s „Bránou Slunce“ v Tiahuanacu na bolivijské náhorní planině. Všechno nesmysl! „Brána Slunce“ v Tiahuanacu dostala své jméno teprve v posledním století. Jak se jmenovala před tisíciletími, to nikdo neví.

Také jsem tehdy napsal: „Vzpomeňme na zázrak fantastického náhrdelníku z pěti řad jadeitových kamenů, nalezeného v náhrobní Tikalské pyramidě v Guatemale. Zázrak, protože veškerý jadeit pochází výhradně z Číny…“ Byl to padělaný zázrak, který jsem hlásal: Jadeit totiž pochází ze Střední Ameriky.

O budoucnosti jsem se vyslovil: „Jízdní řád pro cestu na Mars je… hotov. Také kosmická loď je zkonstruována – zbývá ji ,jen‘ postavit.“ Tohle tvrzení bylo tehdy – psáno 1966! – správné. Ovšem s tím rozdílem, že plán letu na Mars byl z finančních důvodů hozen přes palubu.

Snad je výsadou každého začátečníka, aby byl bezprostřední, důvěřivý, a nikoli tak sebekritický jako starší kolegové. Často jsem tělem duší pro něco zahořel anebo přijal informace z druhé ruky. Či se spolehl na údaje vědeckých autorů, abych byl vzápětí poučen, že názory těchto moudrých pánů byly dávno vyvráceny. A jakmile si názory odporují, bývám také promptně označován za „vyvráceného“. Ačkoli to pochybné „vyvrácení“ není nic jiného než tvrzení proti tvrzení. A co je už vůbec nejhorší, když někdo údajně „vyvrátí“ moje teze, které jsem nikdy nevyslovil ani nenapsal.

Několik faktických a přiznaných lapsů ve Vzpomínkách na budoucnost nemohlo způsobit zborcení základní teorie ani myšlenkové konstrukce. Tady přímo slyším námitku: Ten Däniken je přece „vědecky dávno popřený“. I k tomu několik příkladů. Shromáždil je přírodovědec dr. Johannes Fiebag a byly publikovány v časopise Ancient Skies, č. 6/1991: „Vezměme jako příklad německého profesora Herberta Wilhelmyho. Wilhelmy studoval geografii, geologii, národohospodářství a etnologii a od roku 1942 byl profesorem v Kielu, Stuttgartu a Tübingenu. Gloriola ,univerzálního vědce‘ ho neozařuje tak zcela neprávem a jeho práce Svět a životní prostředí Mayů patří k standardním badatelským dílům o mayské říši.

Avšak posuďme jednu kapitolu této knihy (XIII. Cizí vlivy na vysokou kulturu Mayů – spekulace kolem někdejších mořeplavců a astronautů) poněkud zevrubněji. Wilhelmy píše, že Dänikenovi astronauti-bohové ,přibyli před více než deseti tisíci lety v gigantických kosmických plavidlech z vesmíru‘ a Erich von Däniken uvádí ,ve svých knihách o jejich přistání na Zemi… do souvislosti dvě místa poloostrova Yuvetán‘ (Palenque a La Venta). Už tahle věta prozrazuje nedostatky ve Wilhelmyho způsobu práce. Cituje (1981) pouze Vzpomínky na budoucnost a Zpátky ke hvězdám – roky vydání 1968 a 1969 (!). Ani v druhém, přepracovaném vydání z r. 1989 se stav jeho znalostí nezměnil. Zcela beze stopy kolem něj prošly další práce Dänikena a jiných autorů, především Dänikenova kniha věnovaná Mayům – Den, kdy přišli bohové. V žádné jiné vědecké oblasti by nebylo přípustné citovat pouze práce staré dvacet let a následující publikace ponechat bez povšimnutí…

Druhé chyby se Wilhelmy dopouští předpokladem, že výlučně jeho vlastní hledisko je správné. Kriticky rozcupovává Dänikenův popis opracovaného monolitu v La Ventě (Villahermosa, Mexiko). Erich von Däniken o tom píše: „Stojí tam čistě opracovaný monolit, na němž je znázorněn had anebo spíše drak. V útrobách zvířete sedí lidská postava… Chodidla obsluhují pedály, levá ruka spočívá na pilotní páce… Hlavu obepíná pevně přiléhající helma… Přímo před rty lze rozeznat přístroj, jenž připomíná mikrofon…“

Wilhelmy to komentuje: „Bohužel má Dänikenovo zobrazení technické závady tisku a neumožňuje rozeznat ve srovnání s originálem ve Villahermose, že to není drak, nýbrž obrovitý had, který střeží sarkofág anebo hrobku s uvnitř sedícím mrtvým.“

Některé atributy – například zvlněný ocas – skutečně nasvědčují, že by mohlo jít o obrovitého hada. Avšak z čeho lze na vyobrazení jednoznačně usuzovat na mrtvolu? Copak i ve vědeckých publikacích způsobily ,tiskové závady‘, že ostatní archeologové spatřují v postavě známého boha Kukulkana? Pro ně naprosto není ,mrtvý‘ a v ,sarkofágu‘, nýbrž dokonale živý: Mává nádobou s kadidlem.

Spěšně se i tisk chopil – přes tohle zřejmé nedopatření v argumentaci – vítaného ,vyvrácení‘. Tak například Hans Schönfeld napsal v Berliner Zeitung (z 13. 12. 89): „Pak se takový autor sci-fi (míněn Erich von Däniken) octne v pěkné bryndě: V zájmu svých ,důkazů‘ vychází z toho, že mimozemští kosmonauté navštívili naši Zemi před víc než desetitisíci lety. Jenže jím popsaný dračí monolit je starý dva až tri tisíce roků!“ – Opravu Ericha von Dänikena (na kterém místě v textu přičítám monolitu z La Venty stáří deset tisíc let?) noviny neuveřejnily. Korigovat sám sebe zřejmě není zvykem ani na jedné (Wilhelmy), ani na druhé straně Berliner Zeitung.

Tohle platí ještě ve větší míře pro další případ, který Wilhelmy svým čtenářům předkládá: Palenque. „Náhrobní deska z Palenque“ bývá často uváděna a různě vykládána. Wilhelmy však razí vlastní interpretaci (jde o mayského boha Yum Kaxe) jako ,prokázaný‘ názor. Erich von Däniken naproti tomu sugestivně manipuluje čtenáře, neboť na „náhrobní desku hledí ze špatné strany, totiž ze strany širší… Poloha desky v úzké hrobce a celková kombinace reliéfu však nepřipouštějí pochyb, že čelní je užší strana. Jedině z tohoto pohledu má reliéfní zpodobení smysl.“

Kdyby to nebylo míněno tak vážně, člověk by musel popukat smíchy: Protože nejpozději od zahájení kosmických letů s lidskou posádkou muselo i Wilhelmyho napadnout, že z jím propagované čelní strany reliéf tím spíš připomíná astronauta letícího do kosmu. Kdo manipuluje kým?

Dovolím si zde uvést ještě poslední fakt – na ilustraci toho, jak se uznávaný vědec staví kriticky k ostatním, avšak nekriticky vůči sobě samotnému. Wilhelmy píše: „Pro jeho (Dänikenovy) nedostatečné znalosti literatury pouze jeden příklad. Hovoří o posvátné studni v Chichén Itza a druhé, nepříliš odtud vzdálené, z nichž obyvatelé obřadního střediska nosí užitkovou vodu: Obě studně se navzájem nápadně podobají, dokonce i výškou hladiny…

Bezesporu jsou obě stejného stáří a snad obě vděčí za svůj vznik dopadu meteoritů. Tajuplnou roušku, která tady halí něco dávno objasněného, upředl Dänikenův mozek. Studny nevznikly v důsledku dopadu meteoritů, nýbrž zborcením stropní vrstvy vápencových jeskyň, které se v severním Yucatánu vyskytují hojně… Původ kráterů je znám od roku 1910, všechna důležitá přehledná díla o mayské kultuře korektně popisují tento přírodovědci jednoznačně objasněný jev…“

Objasněno a známo, jak se zdá, je pouze jedno: totiž že se i vážení vědci mýlí o to nehorázněji, čím hlasitěji a na plné hrdlo křičí. Wilhelmyho ,studnové dementi‘ to ilustruje tak, že by mohlo přímo poskytnout scénář. Oč jde?

Před šestašedesáti miliony let, na rozhraní doby křídové a třetihorní, vymřeli dinosauři a s nimi tři čtvrtiny tehdy známé fauny. Konec nastal takřka naráz. Většina geologů věnujících se tomuto problému má dneska za to, že dopad mohutného meteoritu poškodil prostředí (částice sazí ve vzduchu, snížení teploty, odpaření hornin vyvolávající kyselý déšť atd.) natolik, až to způsobilo tuto ,likvidaci‘ živočichů. Co dlouhou dobu chybělo, bylo odhalení místa možného dopadu onoho obřího meteoritu.

Od začátku 1991 existují však přece jen určité důkazy: Kde? Na Yucatánu! Těsně předtím objevili geologové v karibské oblasti obrovské nánosy štěrku a roztavených hornin z období mezi křídou a třetihorami. To umožnilo usuzovat, že dotyčný kráter nemůže být příliš vzdálen. Předpokládalo se, že by se mohl nacházet na mořském dně anebo jižně od Kuby. Pak přinesly snímky družice NASA z roku 1987 senzaci: Při snaze zrekonstruovat podle nich mayský systém zásobování vodou narazili vědci na polokruh – přibližně dvě stě kilometrů v průměru – z prohlubenin (vápencové díry a sklesliny). Dneska jsou si geologové jisti, že tenhle prstenec (k němu patří i studny z Chichén Itza) tvoří okraj gigantické souvislé struktury. Ve zcela rozdrcených horninách, jež tvoří dno, může voda lépe cirkulovat, vymílá nahoře ležící vápencové skály, uvolněné až po dopadu – a vznikají studny. Chicxulubský kráter (pojmenovaný po malé osadě u Méridy v centru struktury) se teď stal kandidátem číslo jedna při pátrání po původci vymření pravěkých ještěrů. Na rozdíl od toho, co nám chce namluvit Wilhelmy, měl Erich von Däniken (píše pouze: … a snad obě vděčí za svůj vznik dopadu meteoritů – nikoli, že to jsou krátery po meteoritech) naprostou pravdu. Pochopitelně nemůže ani ,univerzální učenec‘ jako Wilhelmy tušit, co se ze studní jednoho dne vyklube. Ale příklad dosvědčuje přímo klasicky, jak rychle se zdánlivě nesporná jistota obrátí v omyl, a spekulativní domněnky – byť nevědce – se naproti tomu mohou vbrzku ukázat jako pravda.

Tolik vsuvka dr. Johannese Fiebaga.

Jestlipak mě přehnané a zčásti i nepodložené kritiky za to čtvrtstoletí znechutily, jestlipak jsem zatrpkl?

Rozhodně ne. Díky kritice jsem se toho spoustu naučil. Často byla oprávněná, posunovala názory do rozumných relací. Kromě toho na mne nedopadaly jen kritiky, objevily se „prodänikenovské“ práce – i z vědecké fronty, a bezpočet kladných statí v mnoha jazycích. Můj archiv je jimi dobře zásoben! Škoda jen, že někteří pracovníci médií uvízli ve svých předsudcích. Rovněž je zarmucující, že leckterý vědec, kolega spisovatel nebo scénárista vycucává z mých knih med, aniž by poctivě a korektně uvedl prameny. Já sám jsem od Vzpomínek na budoucnost napsal osmnáct dalších prací literatury faktu, jež se vesměs věnují téže tematické oblasti. Nezkalený zájem široké veřejnosti o „bohy z vesmíru“ dokládá fakt, že každá z mých dalších knih se objevila na „spiegelovském“ seznamu bestsellerů. V roce 1973 byla v USA založena „Ancient Astronaut Society“ (AAS), celosvětová podpůrná organizace, která se zabývá mými tématy. Jen v německy mluvících zemích získala zatím AAS čtyři tisíce členů*. Americký profesor filozofie dr. Luis Navia z newyorského Institut of Technology napsal: „Zkoumáme-li onu hypotézu z nepředpojatého a poctivého hlediska, zjistíme brzy, že na ní nic neodporuje ani nejpřísnějším zásadám vědy či našemu dnešnímu chápání univerza. Veliká zásluha Ericha von Dänikena spočívá v tom, že upozornil na spoustu archeologických, kulturních, historických a náboženských jevů, jež v okamžiku, kdy připustíme možnost mimozemských návštěvníků, náhle nabývají smysl. A přesně tohle se očekává od rozumné a hodnověrné vědecké hypotézy.“

Tečku za vším však udělal znalec sanskrtu prof. dr. Dileep Kumar Kanjilal, řádný profesor sanskrtu a indologie na Sanskrit College v Kalkatě:

„Ze staroindických textů lze jednoznačně doložit, že Zemi v šerém dávnověku mimozemšťané navštívili a ovlivnili.“

Takhle to je.

Erich von Däniken

* Bezplatné informace poskytuje AAS, Ch-4532 Feldbrunnen

I

Žijí ve vesmíru bytosti podobné lidem? • Je možný růst bez kyslíku? • Může život existovat i ve smrtícím prostředí?

Lze si vůbec představit, že bychom my, světoobčané 20. století, nebyli jedinými bytostmi podobnými člověku ve vesmíru? Vzhledem k tomu, že si v žádném muzeu zatím nemůžeme prohlédnout preparovaného homunkula z cizí hvězdy, zdá se být odpověď: „Jen naše Země je obydlena lidmi!“ přesvědčující a dostatečně podložená. Jakmile však uvedeme do příčinného vztahu některé výsledky nejnovějších bádání a současných výzkumů, ocitneme se rázem v bujně rašícím pralese otazníků.

Astronomové tvrdí, že prosté, neozbrojené oko vidí za jasné noci na obloze asi 4 500 hvězd. Již skromný dalekohled malé hvězdárny jich však umožní vidět téměř dva miliony a moderní astronomický reflektor registruje světlo miliard vzdálených sluncí, světelných bodů, z nichž se skládá Mléčná dráha. V nesmírných rozměrech je však naše Galaxie jen nepatrnou částí neporovnatelně většího systému, jakéhosi svazku galaxií, sdružujícího asi dvacet galaxií v prostoru o průměru 1,5 milionu světelných let (světelný rok = 9,5 bilionů km). A tento systém je opět nicotný ve srovnání s mnoha tisíci spirálních mlhovin, objevených elektronickými teleskopy (pozn. 1). To platí ovšem dnes – ale vždyť tyto výzkumy také teprve začaly…

Hvězdář Harlow Shapley připouští, že v dosahu našich dalekohledů je asi 1 020 hvězd. Jestliže připisuje pouze každé tisící hvězdě planetární systém, lze to považovat za mimořádně opatrný a střízlivý předpoklad. Vycházejme z něho dále a předpokládejme, že by opět každý tisící z těchto planetárních systémů byl obdařen podmínkami vhodnými pro život: zůstává stále 1 014 hvězd. Shapley se ptá dál: kolik z tohoto, v pravém slova smyslu astronomického počtu vesmírných planetárních systémů, má atmosféru, vhodnou pro vznik a rozvoj života? Opět každý tisící? Nuže, i pak zbývá nepředstavitelný počet 1 011 hvězd, obklopených planetárními systémy obdařenými podmínkami života. I když připustíme, že z celkového počtu planetárních systémů život skutečně vznikl v pouhé tisícině případů, zbývá pro naše úvahy stále 100 milionů planet obydlených živými tvory. Tyto výpočty ostatně spočívají na možnostech, poskytovaných moderními, dnešními hvězdářskými dalekohledy, jejichž vývoj a zdokonalování neustále pokračuje.

Podle domněnky biochemika dr. S. Millera se na mnohých vhodných planetách vyvíjely životní podmínky a posléze život sám rychleji než na naší Zemi. Tyto odvážné výpočty naznačují, že by civilizace předstihující civilizaci pozemskou mohla vzniknout nejméně na 100 000 planetách.

Profesor dr. Willy Ley, známý autor vědeckých knih a přítel Wernhera von Brauna, mi v New Yorku řekl:

„Počet hvězd jen v samotné Mléčné dráze se dnes odhaduje na 30 miliard. Předpoklad, že naše Galaxie, naše Mléčná dráha, obsahuje přinejmenším 18 miliard hvězd s planetárními systémy, je dnes z hlediska hvězdářství zcela přijatelný. Pokusme se teď co nejvíce zmenšit tato čísla a předpokládejme, že teprve v každém stém planetárním systému obíhá planeta svou hvězdu ve vzdálenosti vhodné pro život – zůstává tedy stále 180 milionů planet, které by mohly nést život. Předpokládejme dále, že se pouze na jedné ze sta planet, schopných život zrodit, tak skutečně stalo – to je pořád 1,8 milionu oživených oběžnic. A konečně předpokládejme, že na sto takto oživených planet připadá jedna jediná, obydlená bytostmi inteligenčního stupně homo sapiens. I tato úvaha připisuje Mléčné dráze 18 000 obydlených planet.“

Vzhledem k tomu, že poslední výzkumy dospívají k počtu 100 miliard hvězd, tvořících naši Galaxii, svědčí počet pravděpodobnosti pro daleko vyšší čísla, než k jakým opatrně a střízlivě došel profesor Ley.

Aniž bychom se oháněli utopickými čísly a bez ohledu na vzdálené cizí galaxie, smíme tedy předpokládat v poměrné blízkosti Země alespoň 18 000 planet s podmínkami blízkými podmínkám pozemským. Můžeme ovšem v úvahách pokročit o krok dále: kdyby bylo ve skutečnosti obydleno pouhé jedno procento těchto planet, i pak zbývá plných 180…

Existence planet blízkých Zemi s podobným složením atmosféry, podobnou gravitací, flórou a snad dokonce i s podobnou faunou je zkrátka téměř nepochybná. Ostatně – může být život opravdu jen na planetách podobajících se Zemi?

Výzkum tento názor vyvrátil (pozn. 2). Domněnka, že život nemůže existovat bez kyslíku a bez vody, je mylná – vzpomeňme anaerobních bakterií, na něž jakékoli množství kyslíku působí jako jed. Proč by nemohly existovat i vyšší formy života, nepotřebující kyslík ke svým životním pochodům?

Nezbývá nám, než pod stálým tlakem denně se objevujících nových poznatků překonávat svůj starý svět představ a naučených pojmů. Objevitelská rozkoš, soustřeďující se až zcela donedávna výhradně na naši Zemi, zahrnula rodnou planetu chválou a učinila z ní ideál: není prý ani příliš chladná, ani příliš horká, vody je, chválabohu, dostatek, kyslíku co hrdlo ráčí, cyklus organické látkové výměny vždy znovu a znovu omlazuje přírodu… Ve skutečnosti není tvrzení o nevyhnutelné podobnosti oživených planet Zemi udržitelné. Na Zemi žijí – podle odhadu – dva miliony rozličných druhů živočichů (pozn. 3). Z nich je – podle odhadu – vědecky zařazeno asi 1,2 milionu druhů. Mezi vědou zařazenými a popsanými druhy však nacházíme i několik tisíc takových, jež by podle dosavadních představ a za daných podmínek vůbec žít neměly! Předpoklady života musí být zkrátka znovu promyšleny a prozkoumány.

Tak například by podle obecného mínění měla být silně radioaktivní voda prosta mikroorganismů; přesto se však několik druhů bakterií smířilo i se smrtelně nebezpečnou vodou chladicích plášťů atomových reaktorů.

Pokus badatele dr. Siegela vypadá dokonce trochu strašidelně: dr. Siegel vytvořil v laboratoři model Jupiterovy atmosféry, který nemá pranic společného s dosud předpokládanými podmínkami života, a choval za těchto podmínek bakterie a roztoče. Amoniak, metan ani vodík je nezahubily.

Pokusy entomologů Hintona a Bluma z Bristolské univerzity v Anglii přinesly přinejmenším stejně překvapující výsledky. Oba vědci zmrazovali larvy jistého druhu komárů po několik hodin při teplotě –100 °C a pak je ponořili do tekutého helia, které má, jak známo, teplotu mezihvězdného prostoru. Po ozáření tvrdými paprsky byly larvy přeneseny opět do obvyklých podmínek. Stalo se nemožné: larvy pokračovaly nerušeně ve svém vývojovém cyklu. Vylíhli se zcela „zdraví“ komáři…

Známe bakterie žijící v sopkách, jiné, které metabolizují nerosty, a dokonce i druhy produkující železo. Les otazníků houstne. Podobnými pokusy se zabývá řada pracovišť. Hromadí se důkazy, že život naprosto není vázán výhradně specifickými podmínkami naší planety, ačkoli jsme je po celá staletí považovali za nezbytnost. Toto přesvědčení pokřivilo a zatemnilo perspektivy, nasadilo badatelům na oči klapky a donutilo je posuzovat vesmír našimi měřítky a podle našich myšlenkových systémů. Epochální myslitel Teilhard de Chardin však prohlásil: ve vesmíru má jen fantastické naději stát se realitou… Opačný myšlenkový pochod by – stejně fantasticky jako právem – znamenal, že inteligentní bytosti z jiné, cizí planety považují za měřítko své životní podmínky. Žijí-li při teplotě –150 či –200 °C, jsou oprávněni považovat takovou temperaturu, zhasínající pozemský život, za podmínku existence života na jiných planetách. Odpovídá to logice, s jejíž pomocí usilujeme o objasnění temnot naší minulosti. Jsme povinni své z generace na generaci děděné sebeúctě být objektivní a rozumní – což, lapidárně řečeno, znamená stát vždy poslušně a spolehlivě oběma nohama na pevné zemi. Někdy se, pravda, zdá být ta či ona odvážná teorie pouhou utopií – ale kolik utopií se už dávno stalo všední, každodenní skutečností! Chceme ostatně zcela záměrně naznačit nejkrajnější možnosti. Zatímco budeme usilovat o objasnění nepravděpodobného a dnes ještě nepřestavitelného, padnou hráze, bránící nám nezaujatě pohledět tváří v tvář vesmírným zázrakům. Příští generace se v kosmu setkají s mnoha netušenými životními formami (pozn. 4). I když to již nezažijeme, naši potomci se budou muset smířit s poznáním, že nereprezentují nejen jediné, ale ani nejstarší inteligentní bytosti ve vesmíru.

Stáří vesmíru se odhaduje na osm až patnáct miliard let. Meteority přinášejí stopy kosmického organického života pod objektiv našich drobnohledů. Miliony let staré bakterie znovu ožívají. Spory poháněné tlakem slunečních paprsků putují vesmírem a jsou tu nebo onde zachycovány přitažlivostí planet (pozn. 5). V nekonečném koloběhu se po miliony let vždy znovu vyvíjí život. Četné velmi pečlivé výzkumy vzorků hornin, odebraných na různých místech povrchu Země, dokázaly, že se zemská kůra vytvořila asi před čtyřmi miliardami let. Ano, a – jak je známo – člověk existuje jeden milion, maximálně snad čtyři miliony let! Z tohoto obrovského veletoku času se díky píli, mnohým dobrodružstvím a neuhasitelné touze po poznání podařilo vymezit hrázemi rybníček sedmi tisíc let lidských dějin – co však je sedm tisíc let lidských dějin proti miliardy let dlouhým dějinám vesmíru? My – vrchol stvoření – jsme potřebovali čtyři sta tisíc let na cestu k naší dnešní úrovni a podobě. Kdo se odváží tvrdit, že kdesi neexistují planety s příznivějšími zevními podmínkami pro vývoj člověku podobných nebo jiných inteligentních bytostí? Proč bychom nemohli mít na jiných oběžnicích důstojnou konkurenci, anebo dokonce takovou, která nás daleko převyšuje? Smíme vůbec tuto možnost pustit ze zřetele? Zatím to děláme.

Jak často se již v minulosti zhroutily sloupy naší moudrosti! Celé stovky generací věřily, že Země je plochou deskou. Mnoho tisíc let platil železný zákon o kroužení Slunce kolem Země. A ještě dnes jsme přesvědčeni, že naše Země je středem vesmíru, ačkoli je, jak bezpečně víme, docela obyčejným, nevýznamným, maličkým kosmickým tělesem, vzdáleným 30 000 světelných let od středu Mléčné dráhy…

Je načase, abychom průzkumem nekonečného, neznámého vesmíru poznali svou vlastní nepatrnost. Teprve pak pochopíme, že jsme nanejvýše mravenci ve vesmírném státu. Přesto však zde, ve vesmíru, leží i naše naděje. Tam, kde nám ji přislíbili bohové. Teprve po uskutečnění pohledů do budoucnosti nabudeme dostatek sil a odvahy prozkoumat čestně a nepředpojatě i vlastní minulost.

II

Fantastická cesta kosmické lodi vesmírem • „Bohové“ přicházejí na návštěvu • Nezaváté stopy

Jules Verne, patron všech fantastických románů, se pojednou stal docela střízlivým spisovatelem; úsilí dosáhnout hvězd už není utopií a kosmonautů našeho desetiletí necestují kolem světa za 80 dní, ale za pouhých 86 minut. Kdybychom zde chtěli předpovídat jednotlivé etapy a časové možnosti příprav fantastické cesty vesmírem, zjistili bychom, že bude patrně uskutečnitelná za kratší dobu, než jakou vyžadoval vývoj od verneovské cesty kolem světa za 80 dní k bleskovému šestaosmdesátiminutovému obletu. Nenechme se však spoutat příliš úzkými časovými hranicemi – předpokládejme, že naše kosmická loď opustí Zemi na cestě ke vzdálenému, cizímu slunci teprve za 150 let…

Bude veliká jako dnešní zaoceánský parník. Její startovací váha bude asi 100 000 tun, přičemž podíl pohonných hmot bude činit 99 800 tun a užitečná váha vlastního korábu 200 tun.

Nemožné?

Již dnes bychom mohli kus po kuse sestavit takovou kosmickou loď na vhodné oběžné dráze. Tato montáž se však stane za méně než dvě desetiletí zbytečnou; obří kosmické lodě budou startovat z povrchu Měsíce. Nadto je v plném proudu výzkum raketových motorů zítřka, především motorů pulsních, využívajících jaderných reakcí při proměně vodíku v helium nebo anihilace hmoty, přičemž rychlost proudu výtokových částic se přiblíží rychlosti světla. Novou, odvážnou cestou, jejíž schůdnost prokázal (zatím ovšem jen na jednotlivých elementárních částicích) fyzikální pokus, je fotonová raketa. Pohonné hmoty na palubě fotonové rakety dovolí totiž takové přiblížení se rychlosti světla, že se plně uplatní relativistické efekty, zejména časová dilatace rakety a její posádky ve srovnání s místem startu. Pohonné hmoty budou proměňovány ve svazek elektromagnetického záření o rychlosti světla. Kosmický koráb, vyzbrojený fotonovými motory, by mohl teoreticky dosáhnout 99 % světelné rychlosti, a díky tomu překonat hranice našeho slunečního systému (pozn. 6).

Ovšem – je to závratná představa. Na prahu nového věku lidstva bychom však neměli zapomínat, že epochální pokroky techniky, jejichž svědky se stali naši dědečkové, nebyly o nic méně závratné: železnice – elektřina – telegraf – první automobil – první letadlo… My jsme byli první posluchači „hudby z éteru“, prvními diváky barevné televize, zažili jsme první starty k vesmírným cestám a prohlíželi si snímky pořízené prvními družicemi, kroužícími kolem Země. Naši vnukové budou účastníky mezihvězdných výprav a posluchači kosmických výzkumných oborů technických fakult budoucnosti.

Sledujme tedy cestu naší fantastické kosmické lodi, směřující ke vzdálené hvězdě. Bylo by patrně zajímavé dohadovat se, jak si posádka během letu krátí čas – ale ať jsou vzdálenosti jakkoli obrovské a ať se čas pro ty, kdo zůstali a čekají doma, na Zemi, vleče sebepomaleji, Einsteinova teorie relativity platí do posledního písmene. Ač se to zdá nepochopitelné, probíhá čas v kosmické lodi, pohybující se rychlostí blízkou rychlosti světla, pomaleji než na Zemi.

Dosáhne-li rychlost kosmické lodi 99 % rychlosti světla, uplyne naší posádce v lodi letící do vesmíru 14,1 roku, zatímco na Zemi uplyne sto let. Posunutí mezi časem kosmonautů a časem pozemšťanů lze vypočítat rovnicí odvozenou z Lorentzovy transformace:

kde t je čas kosmonautů, T pozemský čas, w rychlost letu a c rychlost světla. Rychlost letu kosmické lodi lze vypočítat pomocí základní raketové rovnice, odvozené profesorem Ackeretem:

přičemž v je rychlost letu, w rychlost výtokového proudu částic, c rychlost světla a t podíl pohonných hmot startovní dráze korábu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzpomínky na budoucnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.