Martina Málková

ZÁVITY ULIT

Knižní klub

Copyright © 2018 Martina Málková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6211-6

Všem básníkům, textařům a Hostivaři!

První závit

Svět je jen já a TEN zvuk. Ležím na zemi zavalená jeho intenzitou. Nemám sílu se hýbat, myslet. Nemám ani chuť. Nač se vzpírat? Bránit se? Je to síla, která mě pohltila a dělá si se mnou, co chce. Torpédo.

„Marto!“ Jako by mě někdo z dálky volal. Nemám ale sílu upozornit, že tu ležím, odevzdaná svému osudu.

„Marto! Proboha slyšíš?!“ Za zavřenými víčky vnímám něčí pohyb. Někdo nade mnou stojí.

„Musí to tak řvát?“ řve Miláno a dálkovým ovladačem vypne hifi. Otevřu oči a vím, že když se začnu smát, naštve se ještě víc.

„Musí, to je Torpédo.“

„To je mi jedno, co to je. Nechala jsi klíče v zámku. Lezu sem přes pavlač. Byla tu Sofi a nemohla se sem dostat. Volala mi, že se nemůže ani dozvonit. Že tu řve muzika jak kráva.“

Sofi je kráva, myslím si a zvednu se z koberce. „To je mi líto, že jsme se minuly,“ lžu a hlídám si, abych nepřehrávala.

Milánova matka mi leze na nervy od prvního okamžiku, co jsme byly seznámeny. Já jsem Sofie, řekla mi před třemi lety a chladně mi podala ruku. Na zápěstí se jí rozcinkaly tenoučké zlaté kroužky. Od té doby jí náramků na ruce přibylo. Dohadovala jsem se, jak dlouho bude asi trvat, než jí budou sahat až k loktu, zaškrtí žíly a ruka jí odumře. Kéž by! Ale ještě lepší, kdyby je měla na krku.

„Co chtěla?“

„Nesla nám závin.“

Nám? Snad tobě, upřesňuju si pro sebe. „Pórkovej?“ hraju zájem.

„Jo,“ odsekne a přehrabuje se ve sportovní tašce, kterou předtím nechal u dveří do pokoje.

„To mě mrzí,“ lituju falešně a beru od Milána oblečení, propocené na tenisových kurtech. Nemrzí mě to vůbec. Ten nadýmací blaf nemůžu ani vidět. Pro Milána je to ale delikatesa. Vždycky říkám, že mu nechci ujídat, když ho má tak rád a bez výčitek ho sní na posezení. Vlastně sežere. A pak prdí. Celý večer. Co krok, to prd. Pan doktor.

„Zastaví se v pět, až půjde od kadeřníka,“ nepotěší mě.

„Je u kadeřníka?“ láduju do pračky nový příděl tenisové špíny.

„Jo.“

„Se štrůdlem?“

Asi to zní pohoršeně, protože mě Miláno zezadu obejme a v zrcadle můžu odezírat, co mi jeho rty šeptají vedle ucha: „Se ZÁVINEM.“

Usmívám se na svého muže, jakože chápu, že závin má mandát doprovázet jeho matku ke kadeřníkovi, zatímco sprostý štrůdl by něčeho takového nebyl hoden. To však nehrozí. Sofie peče zásadně snobské záviny.

„Až budeš věšet to tričko, puso, nezapomeň ho obrátit naruby a přichytni ho kolíčkama v bočních švech, prosím.“ Políbí mě do vlasů a něžně od sebe odstrčí.

Jistěže bych na to zapomněla a jistěže jsem vycítila z jeho prosby výčitku. Nekomentuju to a raději se zeptám: „S kým jsi hrál?“

„S tím týpkem ze Zentivy,“ odpoví mi z pokoje.

„Kdo vyhrál?“

„Děláš si srandu?“ Objeví se ve dveřích koupelny a já si začnu chvatně prsty upravovat jako rozmazanou řasenku, aby nebylo zřejmé, že stále stojím před zrcadlem jak tvrdý Y.

„Dělám,“ uklidním ho s úšklebkem a Miláno zase zmizí v pokoji.

Jak by mohl prohrát s nějakým amatérem? On, majitel několika trofejí z nižších soutěží. On, bývalý trenér, který se ještě dnes nechává občas najmout na soukromou lekci, když je dobře zaplacená. Jak by mohl prohrát v tenise, když kvůli tenisu prohrál svou lékařskou kariéru? Můj muž je doktor medicíny. Ovšem bez jediné atestace. Po promoci byl okouzlen svobodnou divočinou devadesátých let natolik, že mu přišlo zajímavější flinkat se na tenisových kurtech a rozdávat rozumy rychle zbohatlým nadšencům bílého sportu.

Tenis hrál od útlých let a hrál opravdu dobře. Stačilo jen udělat si licenci tenisového trenéra a bylo to. O klientelu neměl nouzi. Do špitálu už nikdy nenastoupil.

Nakonec svůj diplom z medicíny propůjčil do služeb farmaceutických firem jako obchodní zástupce.

Z pokoje se opět rozeřvalo Torpédo.

„Do prdele!“ rozpoznám Milánovo klení mezi přebuzeným kytarovým sólem. Nakouknu pobaveně do pokoje a vidím, jak se snaží opět zkrotit naše stereo dálkovým ovladačem, který předtím omylem zasedl.

„Proč to máš vždycky tak zesílený?“ obrací se na mě, když zjistí, že ho pozoruju. „Jsi hluchá?“

„Líp si to vychutnám, když je to nahlas.“

„Kolik ti je?“

„Třicet sedm.“

„Mluvím vážně.“

„Já taky. Mám to v občance.“

„Tak se do ní dívej častěji, ať si ten věk zafixuješ i mentálně. Marto, měla by ses konečně probrat!“

„Právě jsi mě probral,“ usmívám se, ale urazí mě to. Zalezu do ložnice, z nočního stolku vytáhnu blok a začnu do něho čmárat tužkou. Skládám slova, pěkně jedno vedle druhého a úleva na sebe nenechá dlouho čekat.

Ani Miláno. Otevře dveře a chvilku váhá. „Promiň,“ a pak si sedne ke mně na postel. „Promiň, puso. Ale copak nechápeš, že je to stejnej štos, co si proháníš ušima, jako randál leteckýho motoru?“ Vleze si za mnou a položí mi hlavu na rameno. Na krku mě škrábou jeho vousy, které si nechal nedávno narůst.

„Ohol se,“ odstrčím ho.

Nenechá se odradit a změní polohu. Opře se o zeď a přitáhne si mou hlavu na prsa. „Ale no tak! Nezlob, Marti!“

Nevzpouzím se, jenom schovám v náruči blok popsanou stranou k sobě. Milánovi mé nevinné gesto neunikne. „Copak to schováváš?“ sáhne po bloku. „Zase nějaké ty tvoje písanky?“

„Nech toho!“ bráním blok.

„Ukaž!“ vyškubne mi ho se smíchem. Drží mě pevně na svých prsou a teatrálně začne recitovat:

„Z léta zůstala jen smítka, pečlivě sbírám, neztratím – doufám

Ukryté poklady – mohly by pohladit mohly by poradit mohly by nahradit falešný tón, co v hlavě mi zněl…“

„Ó,“ protáhne a ironie si nejde nevšimnout. „Martička a její veršovánky.“

„Dej to sem!“ snažím se sebrat mu blok a vymanit se z jeho sevření. Štve mě.

„Ale, ale…,“ zní to konejšivě. Zahodí blok na podlahu, aby i druhou rukou mohl pokračovat v mém krocení. „Co kdybys mi zase na chvíli půjčila ty svoje ukryté poklady. Taky bych ti je mohl pohladit…“ Stáhne ze mě dlouhé tričko, obkročmo si na mě zlehka sedne a rukama mě ukřižuje v peřinách.

„Škrábeš,“ pokouším se o chabý odpor, ale oddávám se jeho rtům na břiše. Vzal do zubů okraj kalhotek a já mu je pomohla ze mě stáhnout. Zůstal mi v klíně a já zapomněla na všechny jeho drzé připomínky.

„Ještě škrábu?“ ptal se zbytečně mezi mými koleny. Zavřela jsem oči a mezi prsty si proplétala jeho střapaté vlasy. Svět byl jen já a jeho jazyk…

… a řinčení náramků! Sofie k nám vždycky vtrhla jak husiti.

Seděla jsem oblečená na kraji postele a bojovala s hanbou. Než jsme stačili cokoli udělat, Sofie vrazila hlavu do ložnice, kde se jí nabídla pornografická scéna v hlavní roli s jejím synem a snachou.

„Omlouvám se,“ slyším z chodby. „Nenapadlo mě…“

„To je dobrý, Sofi,“ přeruší ji Miláno, který bleskově opustil můj klín i postel, když nad mými vzdechy zakvílelo překvapené „JÉJDA!“

„Omlouvám se, Marto,“ volala za mnou z chodby a podle vzdalujícího se hlasu jsem pochopila, že ji Miláno manévruje do kuchyně. „… máš temperament po otci…,“ zaslechla jsem ještě a pak už jen nadšené Milánovy ovace oslavující pórkový závin.

„Máš temperament po otci,“ opakovala jsem si polohlasně a musela se ušklíbnout. Po jakém otci? Po tom, co si s ním skoro před čtyřiceti lety na dovolené v Jugošce Milána upletla? Po tom otci, o kterém tvrdila, že to byl Ital? Co k ní vzplanul čtrnáctidenní vášní, protože mu údajně připomínala Sofii Loren?

Je to stará komediantka, myslím si. Synovi říká Miláno, i když se jmenuje Milan. Snad aby mu alespoň trochu dodala italské krve.

A jakápak Sofie? Moje tchyně se jmenuje Silvie. Obyčejná Silva. Jenže si na své někdejší údajně nápadné podobě se slavnou Italkou ujela tak, že už jí nikdo neřekne jinak než krásná Sofi. I syn.

Mě o to musela požádat důrazně, protože jsem ji ještě rok po svatbě tvrdošíjně oslovovala paní Motyčková. Sofie Motyčková, referentka Čedoku, která se lety vypracovala na manažerku největší pražské pobočky.

Snaží se dělat manažerku i u nás doma.

Napochoduje k nám, kdy se jí zachce, a kecá do všeho.

„Měli byste si pořídit myčku. Já na svou zanussku nedám dopustit.“

„Na co myčku? Na dva hrnky a dva talíře?“

„Uvidíš, Marti, že to bude tvoje nejlepší kamarádka.“

Moje nejlepší kamarádka se jmenuje Klára, ne Zanussi, chtělo se mi rýpnout.

Sofie otvírá skříně a dává mi doporučení, že je lepší skládat trička podélně jen na dva díly, a ne na tři.

Probírá se košilemi a neodpustí si ponaučení: „Moje zlatá, nesmíš dopustit, abys na rukávech žehlila tady ty ostré hrany. To nesvědčí o dobré hospodyni.“

Šuplík na příbory bez ptaní přerovnala, aby zavedla pořádek lžic, vidliček a nožů, který vládl v její kredenci.

„Miláno je na to tak zvyklý.“

„Můj systém mu nevadí,“ snažila jsem se tenkrát obhájit své pořádky. „Viď, Mildo?“

„Sofi má zkušenosti, puso. Nech si poradit,“ zvedne oči od rozepsané esemesky.

Díky za podporu, pomyslela jsem si a rezignovala na lžíce v pravé přihrádce.

Nebo má tchyně přišla s nápadem: „Měli byste si pořídit záclony.“

„Nesnáším záclony.“ Zbytečná námitka.

„Zútulní to pokoj. Viděla jsem moc pěkný. Koupím vám je.“

Miláno se blaženě usmívá a obejme matku. „Ty jsi naše dobrá duše, Sofi.“

Vzdávám se.

Zatímco se odhodlávám vyjít z ložnice a pozdravit se s tchyní, Miláno se v kuchyni cpe závinem. Matka ho láskyplně pozoruje a rukou, co zvoní jako Loreta, ho počechrá ve vlasech.

„Ahoj, Sofie,“ přidám se k nim a stále se cítím trapně.

„Vezmi si, Marti!“ postrčí mi pod nos svůj výtvor.

„Ne, díky. Milda ho miluje, nebudu mu ujídat.“

„Proboha, neříkej mu Mildo! To je otřesný!“ Řekla jsem to schválně. Píšu si bod.

Miláno si mě posadí na klín a políbí na krk. Sofie si nás s úsměvem prohlíží, těká pohledem z jednoho na druhého a mně se zdá, že vždy, když očima přeskočí na mě, její úsměv drobně pohasne.

Miláno si nacpe do pusy další proužek závinu. Plastová krabička je skoro prázdná.

Zase budeme celou noc větrat.

Dopravní špička v pět odpoledne. Sleduju mumraj ze sedadla spolujezdce. Nervózní řidič renaultu vedle nás dělá vzteklé posunky. I když ho nemůžu slyšet, vím, že říká: „Jeďte, vy krávy!“

Moje řidička panikaří. Chcípnul jí motor a nemůže nastartovat.

„To je v pohodě,“ snažím se ji uklidnit a motor skutečně naskočí. Vyrazíme z křižovatky, kterou jsme nějakou dobu blokovaly.

„Teď doleva a na dalších světlech doprava,“ radím vyrovnaným hlasem. Dávno jsem se naučila zachovat klid, když mám vedle sebe nezkušeného řidiče.

Na avizovaná světla vpravo se však přibližujeme na můj vkus moc rychle, a proto raději upozorním: „Je tam přednost v jízdě,“ a řidička skočí na brzdu. Prudké zastavení nás vrhne proti přednímu sklu, ale pásy nás zase vrátí do sedadel. V témže okamžiku se k přednímu sklu vydáme znova poté, co do nás zezadu nabourá nervózní renault.

„Ježišmarjá,“ zděsí se slečna za volantem a zvedá ruce.

„Co budeme dělat?“ huhňá přes dlaně, kterými si zakryla tvář.

„Co byste udělala vy?“ zkouším ji a sáhnu pro mobil.

„Já nevím,“ klepe se jí hlas.

Hlavně ať nezačne hystericky vřískat, modlím se.

„Kam voláte? Ježiš…“

„Ten je tu zbytečnej,“ snažím se vtipkovat, ale slečna vtip nepochopí, tak dodám: „Policajty. Musíme mít protokol o nehodě.“

Za bočním okýnkem na mé straně přešlapuje nervóza z renaultu, co se nám snažil dostat do kufru. Doufám, že mě nebude chtít vychovávat.

„Dobrý den,“ podávám mu vizitku, pro kterou jsem sáhla do přihrádky při vystupování. „Kdyby bylo dodatečně něco třeba kvůli pojistce. Volám dopraváky,“ informuji ho s telefonem na uchu.

„To nebude potřeba. Skoro nic tam nemám.“

„My jo,“ prohlížím rozbité zadní světlo a zmačkaný blatník.

„Prkotina,“ snaží se to stále zlehčit. Čekala bych, že se bude rozčilovat, ale nemám čas zabývat se jeho rozpoložením. V telefonu se ozval hlas z tísňové linky. Nahlásím naši polohu a nula zraněných.

„Do hodiny přijedou,“ obrátím se k řidiči renaultu.

„Vždyť vám říkám, že tam nic nemám, a ta vaše škoda je taky sotva za pár tisícovek.“

„Jenže my máme tohle,“ ukazuju na transparent autoškoly na střeše naší oktávky.

Sedíme na trávníku vedle křižovatky a v reflexních vestách záříme jak pampelišky. Ubalila jsem cigaretu i pro svou vykulenou žačku a smiřuju se s tím, že to bude víc než hodina, co tu budeme čekat. Zkušenost. Jako instruktor autoškoly jezdím už pár let.

Někteří žáci mi říkají paní učitelko. A mně to lichotí. Bodejť by ne, když si jako skutečná učitelka ani neškrtnu.

Co na tom, že mu bylo skoro dvacet. Co na tom, že svedl on mě. Co na tom, že to trvalo jen chvíli. Mně bylo tenkrát osmadvacet a on byl můj žák.

Moje aprobace čeština-němčina byla v háji. Můj morální kredit ještě dál. Neměla jsem odvahu ucházet se už o místo na jiné škole. Bála jsem se otázky: „Proč jste odešla z tak prestižního místa? Gymnázium K. H. Máchy má přece skvělé jméno.“

No právě. Co jsem měla odpovědět? Že mě vyhodili, protože jsem spala s klukem z poslední lavice? A kdybych si vymyslela nějakou nic neříkající výmluvu, nějakou diplomatickou odpověď, moje minulost by mě stejně doběhla. Paní ředitelka Hrdličková by se o to postarala.

„Uvědomujete si, Marto, čeho jste se vůbec dopustila?“ Seděla za svým obřím stolem a měřila si mě s odporem jak chcíplou myš v prádelníku.

„Porušila jste elementární zásady vztahu učitel-žák.“ Třásla jsem se, klopila oči a nebylo vůbec nic, co bych mohla říct na svoji obhajobu.

„Stydím se za vás!“ hřímala jak prokurátor z padesátých let. „Pro váš čin neexistuje žádná omluva.“

Kdyby se zvedla z toho svého trůnu a raději mi dala pár facek, přijala bych rozsudek s vděkem a vypadla z pranýře. Ona si ale mé ponížení vychutnávala. Měla na to právo. Z mého poklesku byl skandál o to větší, o co si v něm smočil pracky bulvár. Když průšvih praskl, někdo pohotově prodal mou vylepšenou kauzu hned několika takovým plátkům. V téhle hře jsem nemohla obstát.

„Zdiskreditovala jste se na celý život, má drahá! Vy už se před žádnou třídu nikdy nepostavíte.“ A měla pravdu.

Gymnázium K. H. Máchy se mnou vyrazilo dveře ještě před koncem školního roku. „Klasifikaci za vás uzavřu sama. Nedovolím, aby na vaše odporné chování ještě víc dopláceli kolegové.“

Byl pozdní večer – první máj – večerní máj – byl lásky čas. Hrdliččin zval ku lásce hlas…

Jaká ironie, napadlo mě, když jsem se ploužila květnovým večerem.

„Copak ty slzičky?“ ptala se mě domácí, která se na mě snažila ten večer marně doťukat. Otevřela si sama. Nalila jsem do sebe lahev vína, bulela jak želva, smotaná do klubka na úzké válendě. Paní Brášková ke mně přisedla a starostlivě mě hladila po vlasech.

„Někdo ti něco provedl?“ nedostala ze mě slovo, jen kňučení a proudy slz. Byla trpělivá. Dál mě hladila a utěšovala takovými těmi maminkovskými slovy. Když si všimla novin s barevnými titulky, které jsem muchlala pod sebou, měla jasno. Stejný výtisk jí ležel doma v kuchyni. Důvod, proč u mě zaklepala.

„Každá mince má dvě strany, holčičko. Myslím, že jsi tomu mladíkovi nedržela pistoli u hlavy.“

Manželům Bráškovým táhlo na šedesát a na jejich zahradě, v malém domku s jednou místností a koupelnou, jsem bydlela už od vysoké školy. Byl to vlastně jakýsi přístavek ke starému skleníku a pan Bráška ho přebudoval tak, aby se v něm dalo celoročně bydlet.

„Asi budete chtít, abych se odstěhovala, co?“ zmohla jsem se na otázku.

„Nebuď bláhová, Martičko. Holku máme ve světě, kluka v Brně… bylo by tu bez tebe smutno.“

Teplo její dlaně ve vlasech mi dělalo dobře. „My tě nedáme. Měla jsi vidět odpoledne Brášku, když tu zazvonil ten pisálek z novin. Hnal ho sviňským krokem,“ smála se.

To bych vážně chtěla vidět. Její manžel byl nenapravitelný kliďas.

Když jsem se před třemi lety stěhovala k Milánovi, brečela jsem znovu. Věděla jsem, že mi po Bráškových bude smutno.

„Ať jsi šťastná, Martičko. A zastav se někdy!“

„Co to tu voní, holky?“ volá Miláno z předsíně. „Je to cítit přes pavlač až k výtahu.“

Holky!? Jako by volal na dvě kamarádky. To, že je u nás opět jeho matka, poznal hned za dveřmi. Vedle mých balerín dominoval výstřední pár bot na vysokých podpatcích.

Sofiin klíč zarachtal v zámku, zrovna když jsem se chystala do vany. Těšila jsem se na teplou vodu už ve chvíli, kdy má poslední žačka toho dne zablokovala křižovatku. Plánovala jsem si voňavou koupel ještě před tím, než jsme o křižovatku dál bouraly. Přála jsem si válet se nerušeně ve vaně, poslouchat hlasitou muziku proudící do koupelny z vedlejšího pokoje. Místo toho jsem skoro dvě hodiny seděla v trávě, balila si cigarety, a kromě nikotinu vdechovala olovo z výfuků aut vyhýbajících se naší kolizi.

Když jsem konečně oblékla župan a do sterea založila cédéčko Goldbergovských variací, objevila se v předsíni Sofie. Nezvonila. Rovnou odemykala a vnikala mi do života s neomaleností, kterou jsem cítila jenom já. Sofie byla taktu prostá.

„Snad už se nechystáš do postele?“ divila se místo pozdravu.

„Ahoj, Sofie.“ Za zády mi hrála křehká klavírní etuda a já litovala, že jsem si pustila Bacha. Neměla jsem náladu na ostrý rytmus nějaké rockové smršti, ale teď jsem si představovala, že kdybych sáhla po rocku, rázová vlna mocných decibelů o síle leteckého motoru by smetla mou napudrovanou tchyni, přečesala její naondulovanou frizúru a jako neviditelná ruka démona by ji držela přišpendlenou na vchodových dveřích tak vysoko, aby nedosáhla na zem.

„Marto, posloucháš mě,“ probere mě ze sladkého snu.

„Teď jsem přišla z práce.“

„Teď? Je sedm?!“

„Bouraly jsme.“

„Miláno je doma?“ Nepřekvapilo mě, že ji moje nehoda nevzrušila.

„Ještě ne.“

„Co budeš vařit?“ zajímá se poté, co vpluje do kuchyně, aby si uvařila kafe a přitom prošmejdila naše zásoby. Slyším, jak zacinkají lahve vína ve dveřích lednice.

„Jdu do vany. Pak něco vymyslím.“

„Pomůžu ti,“ volá za mnou, „jdi se ošplouchnout.“

Chtěla jsem ve vaně ležet aspoň půl hodiny. Teď se jdu ošplouchnout. Pouštím na sebe ze sprchy proud vody a nemyslím na nic. Když se rozrazí dveře, které jsem zapomněla zamknout, nevzmůžu se ani sáhnout pro ručník.

„Na co máš ty kotlety? Jo promiň…,“ nepatrně couvne, pohled ale neodvrátí a snaží se ho udržet jen na mé tváři.

„Nevím…,“ hlesnu a nepokusím se ani dlaní zakrýt klín nebo se otočit ke dveřím zády. Stojím konsternovaná ve vaně se sprchou v ruce a uvědomím si, že je to už podruhé za týden, co mě tchyně načapala bez šatů.

„Tak já je podusím se zeleninou,“ rozhodne, a než zavře dveře, ještě si mě náležitě pohledem přeměří.

Zhluboka se nadechnu, zadržím dech a napočítám do sedmi. Potom vydechuji dlouho, až vyprázdním i plicní sklípky, vydechuji dlouze, dokud nenapočítám osm. Zopakuju to ještě dvakrát, než se uklidním a přejde mě chuť Sofii zabít.

Uběhnou dlouhé minuty, až potom vyjdu z koupelny a jsem schopná s ní mluvit.

„S čím ti můžu pomoct, Sofie?“

Sedí u stolu s utěrkou na klíně a do starých novin loupe brambory. „Maso už jsem dala do trouby. Tak jestli oloupeš okurku…?“

Sednu si naproti ní a dlouhými tahy nožem stahuju zelenou slupku. Pozoruje mě: „Jsi šikovná. Loupeš opravdu tenký slupky i bez škrabky.“

Vděčně přijmu nečekanou pochvalu. „To mě naučila máma.“

„Vídáte se?“ Sofieví, že je to citlivé téma, a ptá se opatrně.

„Skoro ne,“ přiznám.

„Nediv se jí.“

Nedivím. Naše vztahy jsem poškodila před lety svým milostným excesem.

„Chrudim je maloměsto. Mít dceru vláčenou v novinách muselo být peklo.“

„Já vím,“ uznávám pokorně. Mezi mnou a rodiči to bylo vlažné a byla jsem ráda, že mí dva bratři jim dělali radost.

Čemu se ale nikdy divit nepřestanu, je tolerance, s jakou k mému skandálu přistupovala sama Sofie. „Když je holka pěkná, každý si rád plivne,“ řekla mi před svatbou, když jsem jí povyprávěla svůj příběh. Odhodlala jsem se k tomu v obavě, aby ji nepřekvapil někde ze

zálohy. „Ze škaredek se udělají oběti, ale když je holka k světu, za všechno může ona. To znám,“ reagovala.

„Škaredky se do takto pikantních problémků nikdy nedostanou,“ rozchechtal se na celé kolo Miláno, který tenkrát tuhle hru na pravdu vyprovokoval. Jemu samotnému můj úlet se studentem připadal sexy.

Teď si Sofie všimla, že jsem se v úvahách ponořila někam hluboko do minulosti, a změnila téma: „Jsi tak hubená. Musíš víc jíst.“

Zvedla jsem oči od okurky: „Jsem pořád stejná.“

„Prsa máš malý. Chlap potřebuje materiál.“

Materiál? Asi vypadám nechápavě, protože tchyně pokračuje v hodnocení mé anatomie: „Máš úzkou pánev. Jak chceš rodit?“

„Ale my jsme zatím o dětech nemluvili,“ snažím se jí naznačit, že jí do našeho plození nic není.

„Ale to přijde samo i bez debat.“

Zvládnu jen pokrčit rameny, protože vím, že vzdorovat nemá smysl.

Sofie se natáhne přes stůl, sáhne do hromádky tenkých okurkových slupek a začne mi je lepit na obličej.

„Tohle skvěle hydratuje.“

A taky mi to nadělá parádní lišeje, střelí mi hlavou, ale kosmetické proceduře nezabráním.

Z chodby nás zdraví Milánovo volání: „Co to tu voní, holky?“

No, mně spíš připadá, že tu začíná něco pěkně smrdět.

„Jsi teď tak hubená,“ zopakuje mi matčinu větu v noci v posteli. Vím, odkud vítr fouká. Po večeři mě spolu probírali v obýváku.

„Jsem pořád stejná,“ bráním se stejně jako jí. Co řekne teď? Že mám malý prsa?

„Mám v posteli holku, ne dospělou ženu.“

„Málo materiálu, já vím.“

„Tvoje prsa se mi vejdou do dlaní,“ a hned mi to názorně předvede.

„To je stížnost? Nikdy ti to nevadilo.“

„Jakápak stížnost? Jsou krásný. Jenom mě napadlo, že dneska jsou plastický operace jinde než před deseti lety.“

„Co tím chceš říct?“ odstrčím mu ruce. „Že si mám dát silikon?“

„Náhodou by ti to seklo. Větší prsa… delší vlasy.“

„To je ale jiná ženská,“ upozorním ho.

„Život je změna, lásko,“ šklebí se.

„Tak dnes si tu pro změnu spi sám,“ seberu deku a polštář a jdu na pohovku v obýváku.

„Co se hned urážíš?“ jde za mnou. „Jen tak blbnu. Potkal jsem se dnes s dealery od konkurence. Obchodujou s implantáty, mohl jsem si na ně sáhnout.“

Myslel si, že to snad ocením? Představím si zástupce farmaceutických firem, jak si vyměňují zkušenosti, baví se o svých kšeftech, kdo který prášek víc tlačí na trhu, a pro obveselení žonglují s prsními výplněmi různých tvarů a velikostí. Miláno by se určitě mazlil s velikostí tři až čtyři.

„Nabízí mi přestup,“ chlubí se.

„Hrajete si, že jste fotbalový kluby?“

„To se jen tak říká,“ odsekne.

„Chci spát,“ vyháním ho.

„Nebo psát?“ všiml si, že jsem si s sebou vzala blok z nočního stolku.

„Slíbila jsem Houmrům novej text.“

Nevěřícně na mě zírá. „Uvědomuješ si, jak se tu bavíme? Já ti tady vyprávím, že mám možnost posunout se v kariéře, a ty na mě vyrukuješ s tím svým Houmr bandem?“

„Chci spát,“ opakuju ve snaze předejít hádce.

„Vnímáš vůbec, jak se chováš? Ty tvoje veršovánky… co si tím dokazuješ? Buď už dospělá!“

„Od tebe to sedí, s matkou pořád za prdelí…“

„Sofii nech na pokoji!“ zvýší hlas. „Dělá pro nás, co může.“

„Co po mně chceš? Pořád máš ke mně nějaký výhrady.“

„Marto, vzbuď se! Jsi vystudovaná učitelka a přitom učíš v autoškole, krucinál!“

„Zatímco ty s medicínou prodáváš nosní kapky.“

„Chceš se hádat?“

„Už se hádáme.“

„Sofie má pravdu, zachránil jsem ti pověst, dal jsem ti svoje jméno a ty jsi jenom nevděčná.“

Zkoprním, když mi dojde, o čem si asi špitají, když je neslyším.

„Jdi do hajzlu, ty Poloitale.“

Skočí po mně a chytne za vlasy. Přitlačí mi hlavu do svého rozkroku a volnou rukou si povolí tkanici v kalhotách od pyžama.

„Projev trochu vděku!“ přikazuje.

„Pusť mě,“ zkouším se bránit.

Dostává se do ještě větší ráže a donutí mě si kleknout.

„Dělej!“ velí nade mnou a jeho vysportovaná figura ještě podtrhuje jeho převahu. Má sílu a ví, že je mi tato sexuální praktika proti srsti. Jak by ne? Vždycky si ji vynutí násilím.

„Chci vděk!“

Jsem bezmocná. Jeho výraz šílence v očích zakryjí slastně přivíraná víčka.

„Pěkný, Marto. Nůž je klíč – v srdci cvak… to se ti fakt povedlo. Nebo tady to… Jsi má múza, noční běs – jsi mý štěstí v kartách – jedů směs… moc gut,“ chválí mě Vlk-bubeník z Houmr bandu. Jmenuje se Vlček, ale už v době, kdy jsme spolu studovali němčinu, mu všichni říkali Vlk. „S tím na Rock race zasvítíme.“

„Přihlásili jste se na Rock race?“ Nevím, proč se divím. Houmři pořád někde soutěží.

„Letos zabodujeme, věřím nám.“

Původně se jmenovali Humří band, ale obávali se, že kdyby prorazili za hranice, fanouškům by se to špatně vyslovovalo. Zbytečný strach. Sotva naplnili malý pražský klub.

Sedíme s Vlkem v jejich nové zkušebně, a než se sejde zbytek jejich povedené partičky, probíráme text, co jsem přinesla.

Psala jsem ho asi do dvou do rána. Nemohla jsem spát, pokořená po noční roztržce. Když se Miláno uspokojil, odkráčel zpět do ložnice, a než za sebou zavřel dveře, jen tak přes rameno prohodil: „No vidíš, že to jde.“ Všechen svůj vztek a ponížení jsem pak přetavila do textu. Bylo mi trošku líp a mohla jsem usnout. Básničky mi pomáhají.

„Jak ty to děláš, ženská, že to dokážeš takhle trefit? Ta muzika si přímo říkala o tuhle dekadenci.“

„To nějak tak přijde samo,“ nesnažím se vysvětlovat, kam chodím na nápady.

Na schodech se ozvou hlasy. Poznávám Kláru.

„Nazdár!“ mává na mě a spěchá mě obejmout. Trochu se obávám, aby se v botách na vysokém podpatku nezřítila ze schodů. Jdu jí naproti.

„Co tu děláš?“ divím se.

„Přišla jsem zkontrolovat, jestli tu nečíhají nějaký dvacetiletý fanynky,“ přehání.

Karel, manžel mé nejlepší kamarádky, hraje na postu basové kytary. K Houmrům se přidal nedávno. Zmínila jsem se před Vlkem, jestli by nechtěl oživit rytmiku. Tehdejší basák dostal v práci pozici ještě vyššího bosse, než byl, čímž zákonitě utrpěly jeho čtyři struny. Bývalý spolužák souhlasil a Karel si splnil klukovský sen. A protože s Klárou úspěšně podnikali, přinesl do kapely jako bonus tuhle velkou zkušebnu.

„Vypadáš bezvadně, Marto.“

„Nejsem moc hubená?“

„Co blbneš? Jsi praštěná,“ směje se Klára a nacvičeným gestem hlavy si setřese dlouhé blonďaté prameny z tváře.

„Sofii se to nezdá.“

„Tvoje tchyně je stará megera.“

„Megamegera!“

„A co pan doktor?“ řekne tak, aby bylo jasné, jak je Milánův titul papírový.

„Obchod s acylpyrinem utěšeně kvete,“ snažím se znít vesele.

„A manželství? Taky kvete?“ Klára je podezíravá.

Nemá Milána moc v lásce.

„Plevel taky kvete,“ držím se v metaforách.

„Takže na hovno!“

Klářina přímost mě vždycky okouzlovala. Potkaly jsme se v mé první práci po „Máchovi“. Rozvoz pizzy Don Carlos.

„Hni prdelí, Marto!“ ječela na mě do vysílačky. „Stydne ti tu quatro formaggi a margherita do Nuslí.“

Vzájemné špičkování nám vydrželo dva roky. „Co pro mě máš, vařečko?“ vracela jsem jí po drátě. „Mám prázdný auto.“

„Jmenuju se Klára, volante.“

„Jasně, Kláruš.“

„Řekla jsem K L Á R A! Zapamatuj si to!“ Nesnášela, když se její jméno jakkoli ohýbalo.

Rozvážet kytky jsme šly už spolu.

Muzikanti naladili a kytarista zkouší poprvé správně nafrázovat můj text do melodické linky.

„Brousím drápy kovem – tuším slast – zapomeň na možnost potichu pláchnout – víš přece, jak můžou potíže pách – nout.“

Netrefil se.

„Vole, páchnout musíš na dobu, jinak se ti to tam nevejde,“ radí Vlk.

Kytarista to zkouší znovu. „… víš přece, jak můžou potíže páchnout.“

„Gut, to pude.“

„Nezajdeme na kafe?“ navrhuje Klára. „Napsalas jim pěknou kládu, budou se s tím mořit ještě příští zkoušku.“

Má pravdu. Hodně slov a krátká fráze. Budou mít co dělat.

Kavárna je naproti. Polstrované židle, pidistolky akorát na dva šálky a cukřenku. V nápojovém lístku jsou sice i saláty a sendviče, ale stolečky varují: Snad tu nechcete jíst?!

„Dvě presa,“ objedná Klára.

„Jak se má Koko?“ ptám se kamarádky na malého synka. Začal si tak říkat sám asi ve dvou letech. Když dostal obligátní otázku: Jak se jmenuješ?, místo Kája, odpověděl Koko. Tak mu to zůstalo.

„Po prázdninách škola! Konec srandy!“ koulí očima Klára.

Je mi jasné, že to bude konec srandy hlavně pro ni.

Důslednost nebyla její silná stránka.

„Čeho se bojíš? Že zapomeneš kontrolovat žákovskou? Nebo zabalit svačinu?“

„Že ho zapomenu do školy vůbec poslat.“

Představila jsem si, jak se v listopadu Klára probere uprostřed synkovy hry s gumovými dinosaury a vážně se zeptá: Nemělo se teď někdy začít chodit do té školy?

Čas nebrala moc vážně. Stejně tak zlehčovala i pojem povinnost.

V Květinovém servisu, kde jsme rozvážely zakázky, jsem často musela objet i její adresy. Klára zaspala.

Jednou přivezla smuteční kytici místo narozeninového pugétu růží, který objednal ředitel divadla pro hlavní subretu k padesátinám.

Obě nás vyhodili, když jsme měly společně zajistit velkou květinovou výzdobu. Dodaly jsme ji v pořádku, ale hodinu po svatbě. Spletly jsme si Jílové a Jíloviště.

„Raděj mi řekni, co ty?“ ptá se Klára, když nás pobaví představa, jak paní podnikatelku popotahuje sociálka.

„Ále, stará písnička…,“ zavrčím a počítám do tří, než zastavím proud bílých krystalků z kovového hrdla cukřenky.

„To je ale pěkně hořkej život,“ neodpustí si, když mě pozoruje, kolik sladím.

„Víš, co mi udělal v sobotu v kině? Koupil si krabici popcornu. Rušil všechny, jak se v krabici přehraboval a chroupal s pootevřenou pusou. Když se ženská před námi otočila, aby ho upozornila, že už jí s tím leze na nervy, omluvně se usmál a řekl, že už mi to sebral. Chápeš? Hodil to na mě!“

„To je blb!“

„Nebo si vyndá hrnek na kafe, pak si to s kafem rozmyslí, ale hrnek zpátky nevrátí. Když jsem se ho zeptala, proč ho neuklidí, tak mi s tím svým rádoby rošťáckým úsměvem odpoví: Tak ho ukliď, když ti to vadí.“

„Vždycky jsem věděla, že je Miláno pablb. Ten jeho promyšleně udržovaný dojem nedbalé elegance… frajírek.“

Přísné hodnocení mi není příjemné. „Ale dovede být i fajn,“ spěchám s obhajobou ex offo. Je to přece můj manžel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Závity ulit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.