Copyright © Anna Musilová, 2018

Cover illustration © Leny Vítková, 2018

ISBN 978-80-7549-869-4

Mé sestře Marcele

Prolog

Lípy se němě krčí nad prázdnou silnicí. Při krajnici neparkují žádná auta, za okny rozlehlých domů tak typických pro tuto část města se rozprostírá tma, nikde není ani živáčka. Město prostupuje jen všudypřítomná zima.

Zahnu do postranní uličky, vím, že tak se nejrychleji dostanu do centra, blíž k lidem, kteří mě zbaví té tísnivé samoty, jež mě bolestivě pálí na prsou stejně jako mráz. Pak se zarazím. Jak si můžu být jistá, že jsem doma? Jen kvůli holým lípám, které jimi dost možná vůbec nejsou, protože bez listů to poznám jen těžko, tichým svědkyním každodenního života pražské periferie, povědomým vilám, které působí tak chladně a nepřístupně, jako by v jejich útrobách nikdy nebylo živé duše? Kvůli známým záhybům ulic, rozeklaným dlážkám chodníků, oranžovému smogu přikrývajícímu město jako špinavá poklice?

Jakmile zpochybním fakt, že se nacházím ve svém rodném městě, začne se mi okolí, nebo aspoň jeho vnímání, měnit před očima. Praha mi byla po osmnáct let života domovem, a díky svému sklonu trávit od jisté doby každou volnou chvilku touláním po okolí znám téměř každičké zákoutí, každou ulici i to, kam vede. Kdyby mě někdo se zavázanýma očima odvezl na jakékoliv místo ve městě a vysadil mě tam, mohla bych snad jen podle hluku a pachu okolí říct, kde přibližně jsem. Takže pokud jsem teď v Praze, jak je možné, že si tím najednou nejsem jistá?

Jsem ztracená. Bloudím těmi neznámými ulicemi, mrazem a prázdnotou a čas jako by neubíhal. Stojí neúprosně na místě a mně připadá, že se jen točím v začarovaných kruzích. Kolem téhle modré vily s mramorovými sloupy podpírajícími balkon jsem už šla. Tenhle mohutný strom s rozeklaným kmenem, jako by do něj někdo vetnul sekeru s úmyslem skácet ho, ale pak si to rozmyslel a nechal ho poklidně a odevzdaně existovat dál, už jsem taky viděla. Ale je to jen pocit. Jistá si nejsem.

Sáhnu do kapsy pro mobil, abych zavolala tátovi. Přijede a odveze mě domů, všechno bude v pořádku. Jenomže nemůžu přístroj nahmatat. Obrátím kapsy naruby. Není tam. Nemám u sebe zhola nic.

Je hluboká noc, nemám hodinky, abych se podívala na čas, ale řekla bych, že bude kolem jedné. Lidé pravděpodobně budou doma, všude je tma jenom proto, že všichni tvrdě spí.

Prostě zaklepu na něčí dveře a zeptám se na cestu. Poradí mi kudy jít, možná mi půjčí telefon, abych zavolala tátovi. Nechci je vyrušovat, ale nemám na výběr. Takhle bych tu mohla bloudit donekonečna.

Zastavím se u domu, který od okolního světa dělí jen živý plot se zející dírou místo branky. Projdu jím a chvilku sbírám odvahu, než přiměju svůj ukazováček, aby stiskl zvonek vedle dveří. Zhluboka se nadechnu, abych se zbavila nervozity. Určitě si budou myslet, že jsem šílenec, kdo jiný by zvonil na cizí lidi uprostřed noci?

Ale nikdo nepřichází. Zazvoním znovu, tentokrát podržím zvonek o trochu déle a ustoupím dál od dveří, abych viděla, jestli se za některým oknem náhodou nerozsvítilo. Jenomže za skly zůstává tma. Asi jsem si vybrala špatný dům.

O pár minut později se ale opakuje stejný scénář u domu opodál. Je to ta velká modrá vila. Když nikdo nereaguje na zvonek, sevřu v dlani klepadlo tepané do tvaru lví hlavy a zabuším jím o dveře. Jak to, že nikdo není doma?

Pak mě napadne něco nemyslitelného. Sunu roztřesenou ruku ke klice a zaberu za ni. K mému velkému překvapení jsou vstupní dveře otevřené, stejně jako těžká ocelová brána. To ale znamená, že někdo v domě bude. Přece by neodjeli a nenechali dům otevřený dokořán a napospas světu.

Možná bych neměla chodit dál. Kroky by je mohly vzbudit a mysleli by si, že jsem zloděj. Mohla bych snadno přijít k újmě. Ale nemám zbytí.

Opatrně otevřu dveře a vejdu. Dům je prostorný a vybavený nábytkem ve viktoriánském stylu, řekla bych. Ale jistá si nejsem. Bledý měsíc a měkké světlo pouličních lamp mi neposkytují mnoho příležitostí k prohlížení detailů. Pod podrážkou bot cítím koberec, je silný a měkký, takže moje kroky naštěstí nejsou téměř slyšet.

Překročím práh místnosti vpravo od předsíně, když se rozsvítí světlo. Škubnu sebou a začnu se rozhlížet kolem sebe ve snaze najít něčí siluetu. Čekám muže v hedvábném županu s brokovnicí v podpaží. Ale vůbec nikdo tu není. Ztěžka vydechnu. Čidlo automatického spínače osvětlení muselo zachytit můj pohyb.

Na kuchyňském ostrůvku, nad nímž visí nespočet sklenic různých tvarů a velikostí, stojí v malé krabičce telefon, pevná linka připomínající spíš mobily v době jejich počátků. Vytočím tátovo číslo a čekám.

Jakmile začne telefon vyzvánět, uslyším zvonit jiný někde v patře vily. Zkontroluju displej. Je na něm tátovo číslo. Ať už je to shoda náhod, nebo ne, položím to a rozhodnu se zmizet odsud dřív, než někdo s brokovnicí opravdu přijde. Jenomže jakmile zavěsím, telefon nahoře okamžitě utichne. To je divné.

Opustím kuchyni a nechám světlo zhasnout. Domu opět vládne černočerná tma. A ticho. Zdá se, že tu skutečně nikdo není, neslyším kroky ani zavrzání podlahy, neslyším ničí oddychování, ani smítko na skříni se nepohne.

Vyjdu po schodech nahoru. Patro je snad ještě prostornější než přízemí, pokud je to vůbec možné. Některé dveře jsou otevřené, některé zavřené, a jiné dokonce pod zámkem, ale s každým krokem je jasnější, že jsem v celém tomhle paláci úplně sama.

Vejdu do pokoje, asi je to pracovna. Nerozsvěcím, i když by to podle všeho bylo jedno, ale pořád mám jisté zábrany. Na stole je telefon, přesná kopie toho kuchyňského, displej modře poblikává. Nepřijatý hovor. Zkusím zavolat zpátky. Ozve se telefon dole v kuchyni. Mají tu dvě pevné linky, každou s jiným číslem.

Mohla jsem se zmýlit a místo tátova čísla vytočit druhé číslo patřící k téhle vile? Jak velká je to pravděpodobnost? Úplně nepatrná, ale přesto… jakmile chci zavěsit, telefon někdo vezme. Ztuhnu. Nedokážu ani zmáčknout červený telefonek.

„Ahoj, Viktorie,“ ozve se na druhém konci. Zajíknu se, neschopná odpovědi, pohybu nebo prostého nádechu.

„Copak je, ty se mnou nechceš mluvit?“

„Kdo je to?“ vykoktám ze sebe.

„To poznáš,“ řekne mladá žena, její hlas je mi povědomý, jako bych ho poslouchala denně, a přitom ho ještě nikdy doopravdy neslyšela. Telefon ohluchne.

Možná je to šok, strach nebo zvědavost. Možná je to kombinace všeho, která mě probere ze strnulosti a žene mě dolů ze schodů do kuchyně, abych pohlédla neznámé do tváře. Světlo se zase ostře rozsvítí a já se očima zastavím na telefonu. Je položený na místě tak, jak jsem ho tam nechala, zdá se nedotčený. Po ženě ani stopy.

Najednou mi tohle místo začne nahánět hrůzu, cítím se tu nesvá, jako by mě někdo měl každou chvíli napadnout zezadu, nic netušící a důvěřivou. Musím odtud vypadnout, přece v téhle ulici musí být aspoň jeden dům, kde budou žít normální lidé, co mě, ač možná trochu rozespalí a rozmrzelí, pozvou dál, uvaří mi čaj a nechají mě si zavolat.

Po dalším kolečku kolem bloku už začínám být promrzlá na kost, stále – zatím neúspěšně – hledám lidi. Člověka. Jakéhokoliv. Je mi to jedno, potřebuju už konečně najít cestu domů. Ale přestože jsou všechny dveře odemčené, nikdo neotvírá. Je mi do breku.

Bezútěšně vejdu do jiného domu, má jen přízemí a malé, stísněné prostory, jako by do téhle ulice ani nepatřil. Telefon je hned za vchodovými dveřmi, položený na vysokém stolku, nad kterým je pověšené zrcadlo. Dívám se na sebe, zatímco telefon vyzvání. Měsíc prostupující otevřenými dveřmi mi ozařuje pobledlou tvář a oči zarudlé od potlačovaného pláče. Pak se hovor spojí a já se klepu nedočkavostí, až uslyším tátův hlas. Za chvíli už budu doma.

„Nemůžeš se mu dovolat, copak tomu nerozumíš?“

„Zase vy?“ s trhnutím se otočím čelem do místnosti, hledám ji očima, i když vím, že je nemožné, aby tu byla, ať už je to kdokoliv. Aspoň doufám.

„Už to prostě vzdej.“

„Kdo jste?“ Ticho. „Jen mi řekněte, kdo jste!“ zlomí se mi hlas. Nikdy jsem nebyla příliš odolná.

„Řekla jsem ti, že uvidíš,“ odvětí, v hlase jí zní stoický klid.

„Ale kdy? Proč se mi neukážete?“

„Stačí, když se otočíš.“

Srdce mi usedne. Stojí za mnou? Možná si to nalhávám, ale skoro jako bych její oči cítila na zádech. Pomalu se obrátím o sto osmdesát stupňů a pohlédnu mezi dveře. Nikdo v nich nestojí. S telefonem křečovitě přitisknutým k uchu udělám pár kroků k prahu, a vtom mě zaujme něco jiného, co vnímám rozostřeným periferním viděním. Můj odraz v zrcadle se ani nepohne. Střelím po něm očima. Sluchátko drží ledabyle, na rtech mu pohrává úsměv a odráží se v jeho očích. V jejích očích, které ale nepatří mně. Nemají bělmo, světle modrou duhovku ani jasně viditelnou zornici. Splývají v jedinou pohlcující čerň, z níž sálá cosi zlého.

Krve by se ve mně v ten moment nedořezal, přesto praštím s telefonem o zem tak prudce, že se musel rozskočit napůl, a vyběhnu z domu. Už se u žádného dalšího nezastavuju, prostě běžím dál a dál po nekonečné ulici, dokud cítím svaly a stačí mi dech. Když už nemůžu, vyčerpaně padnu na zem, zády se opírám o studený cihlový sloup a vydechuju hustá oblaka páry. Nohy mám ledové, že je skoro necítím, srdce zvolna zpomaluje svůj tlukot. Chci odsud pryč, chci domů…

Než stihnu své přání vyslovit nahlas, z domu za mými zády se začne ozývat tichá hudba, jako by někdo pustil rádio nebo položil desku na gramofon. Upoutá to mou pozornost, avšak rychle uhasím plamínek naděje, který ve mně začne plát. Co když je to jen léčka té dívky s černýma očima? Už se odsud nehnu. Jsem rozhodnutá zůstat sedět na místě, dokud se nerozední a neobjeví se lidé.

Po chvilce ale začnu rozeznávat jednotlivé tóny, poté i slova, která z domu zní čím dál hlasitěji, až mě ta něžná, tklivá píseň, co je mi tak povědomá, obklopí docela. A pak, když se denní světlo vkrade pod má víčka, si uvědomím, že tu písničku opravdu znám…

I.

Lenivě otevírám oči, řasy mám celé zcuchané a ještě vlhké, asi od pláče. V pokoji je příšerná zima, studí mě chodidla a záda, vlastně každý milimetr těla.

Když se můj zrak přizpůsobí jasnému světlu a já vidím trochu ostřeji, dojde mi proč. Peřinu jsem ze sebe musela skopnout někdy uprostřed noci, protože se válí pod pootevřeným oknem, kterým do pokoje proudí mrazivý říjnový vzduch.

Zabrblám nadávku a svezu se z postele. Jedním pohybem se balím do peřiny a druhým zavírám okno, které s třísknutím zapadne do rámu. Pohledem zavadím o hodiny zavěšené nade dveřmi. Je za deset minut sedm. Ještě mám chvilku času, než se budu muset odebrat do kuchyně, kde na mě jistě čeká pečlivě nachystaná snídaně a káva v malé termosce.

Posadím se na široký okenní parapet, zabořím záda do nadýchaných polštářků a přikrývku si přitáhnu blíž k tělu. Jak se můj organismus postupně probouzí a připravuje na nový den, uvědomuju si, jak hrozně mě bolí svaly. Jako bych uběhla celý maraton. Jsem tak unavená.

Opřu se spánkem o okenní tabuli, ale hned ucuknu, protože mě sklo nepříjemně zastudí. Při pohledu na ulici, která už se pomalu začíná probouzet ruchem aut směřujících do centra, mé nitro přemůže podivný pocit neklidu. Možná za to ale může zvedající se vítr a nebe, jeho mračna ztěžklá hektolitry vody, která se co nevidět rozleje na Prahu, jako by se snažila na poslední chvíli zachránit usychající stromy a trávu, oživit ještě na pár týdnů blednoucí zeleň, než na dlouhé měsíce zmizí v náruči zimy. Přesto ten životadárný akt v sobě nese kousek skryté hrozby, vichřici a temná oblaka. I ptáci to cítí, schovávají se v posledních listech, které se na stromech udržely, a ani nedutají. Anebo se mi zase zdál nějaký protivný sen, který tyhle pocity vyvolává a který si díkybohu nepamatuju. Aspoň zatím.

Má noční dobrodružství se mi, ač je to trochu nezvyklé, vybavují až po delší době; něco vidím nebo cítím a říkám si, že už jsem to určitě zažila, a přitom se mi o tom jenom zdálo. Asi tak nějak myslím funguje déjà vu. Doba rozpomínání je pokaždé jinak dlouhá. Občas je to pár hodin, jindy jsou to dny, a v několika případech mi rozpomenutí trvalo celé měsíce. Záleží na tom, kdy přijde podnět, který vzpomínku na sen vyvolá. Do té chvíle zůstává jen neurčitý pocit štěstí, žalu nebo děsu. Podle toho, o čem se mi zdálo.

Emoce, kterou prožívám právě teď, je dost neurčitá, i když vesměs negativní. Proto si nejsem jistá, jestli je jejím původcem noční můra, nebo jestli se ke mně zase po svých křivých hnátech žene deprese.

Křehkou nit mých rozespalých myšlenek zpřetrhá zvuk budíku. Zvednu se, zamáčknu ho a pak se odploužím do koupelny. Stahuju si vlasy do drdolu a pouštím vodu. Je krásně teplá, a tak do ní nořím ruce. Pomalu je omývám a pak se skláním a nechávám kaskády té průzračné tekutiny stékat po své tváři.

Zavřu kohoutek a vymačkám na kartáček trochu zubní pasty. Bleskově si čistím zuby a potom si rozpouštím vlasy, abych je rozčesala. Neposedné prameny trčí do všech stran, a přestože je češu pečlivě, vypadají neupraveně. Nakonec to vzdávám a vážu je do culíku. Tak je to lepší.

Vracím se do pokoje a soukám se do džínů. Když tam tak postávám, polonahá před obrovským zrcadlem stojícím v rohu pokoje, zadívám se sklesle na svoje předloktí. Je plné jizev. Jsou odrazem minulosti, jejíž tíhu jsem jinak než takhle nedokázala zvládnout. Některé jsou dost hluboké, jiné připomínají spíše zhojené škrábance od kočky. Každá z nich vypráví svůj vlastní příběh. Žádný ale není příliš veselý, a tak se nezdržuju hořkými vzpomínkami a pokračuju v oblékání. Tou dobou už se z kuchyně line vábná vůně vaječné omelety.

Cesta do školy je pro mě po většinu rán zdlouhavější, než by měla být. A to z prostého důvodu. Vyzvedávám svoji nejlepší kamarádku Ninu. Dům jejích rodičů sice není tak z ruky, aby pro mě představoval velkou zajížďku, ovšem nekonečné ranní přípravy mé spolujezdkyně znamenají skoro pokaždé zpoždění.

Ale mně to nevadí. Pro Ninu bych udělala první poslední, snad i proto, že je posledním pozůstatkem normálního života, který jsem žila, než se to stalo. Je mou jedinou kamarádkou, jediným člověkem mimo rodinu, se kterým jsem v kontaktu. Jsme sice odlišné jako noc a den, a čím víc se blíží hranice dospělosti, tím je jasnější, že nemáme žádné společné zájmy, přesto o ni nechci přijít.

Proč, na to jsem si nikdy nedokázala tak docela odpovědět. Možná jen kvůli obyčejné lidské potřebě žít společenský život, a třebaže jsem ze své nejhlubší podstaty, nebo aspoň tak se to valnou část mého života jeví, samotářka každým coulem, moje nejhorší noční můra je neproniknutelná, trvalá samota.

Nechám stařičký fiat vplout na jediné volné místo v ulici, naštěstí jen pár desítek metrů od Ninina domu, patrové, úzké budovy se sedlovou střechou, před jejímž vchodem stojí dva vysoké stromy vrhající na dům permanentní stín.

Vytáhnu z přihrádky mobil a vytočím její číslo. Trvá celou věčnost, než telefon zvedne. Když promluví, zní ochraptěle, jako by se teprve probudila.

„Co je?“ zabručí.

„Je škola,“ odseknu a modlím se, aby nebyla ještě v posteli, což nepochybně je. Zase zaspala.

„Sakra!“ vyjekne a hned nato se ozve rána. Upustila mobil na zem nebo se praštila o pelest, když se snažila zvednout z postele.

„Pohni. Čekám dole.“

„Hned tam budu!“ přesvědčuje mě, ale to už pokládám mobil zpátky do přihrádky a nervózně kontroluju hodiny na palubní desce. Určitě přijedeme pozdě.

Pustím rádio a snažím se soustředit na moderátorův hlas, který varuje, že k večeru čeká střední Čechy prudká bouře, ženoucí se ze západní Evropy, a jejíž předzvěstí má být celodenní, postupně sílící déšť. Hned nato se rozezní písnička od zpěvačky

Sade. Nechávám se ukolébat jejím sametovým hlasem a pomalým rytmem písně, zavírám oči a odpočívám. Kdybych mohla, na místě bych usnula.

Otevřou se dveře u spolujezdce a já sebou škubnu. Nina, úchvatná jako obvykle, nasedne a s hlasitým výdechem sebou plácne do opěradla. „Čau.“

„Zvládla jsi to rychle,“ poznamenám, zatímco se motor s rachotem probouzí k životu.

„No jo, vím, že vždycky vyšiluješ, když jedeme pozdě na Haladovu hodinu,“ řekne nejdřív jakoby otráveně, pak se ale usměje a rozverně mě dloubne loktem do žeber. To už stojíme na prvním semaforu.

Podívám se na ni. Měděné vlasy má stažené do drdolu, který vypadá perfektně, přestože ho určitě uvázala jenom tak nahonem. Vstávala sotva před deseti minutami, zelené oči ale i tak září životem. A nehledě k tomu, že má odpoledne na město uhodit silný déšť a vítr, o čemž nejspíš nemá ponětí, je oblečená do červených šatů a na nohou má vysoké podpatky. Bezděky si urovnám límec vytahané košile schované pod ještě vytahanějším svetrem a zlehka sešlápnu plyn.

„Tak cos dělala o víkendu?“

„Četla jsem Lolitu, pan Halada se na to bude určitě ptát, protože –,“ začnu, ale Nina mi skočí do řeči.

„Já jsem včera byla na skvělým večírku!“

„Vážně?“ řeknu s předstíraným zájmem. Vím, že na Nabokova už v tomhle autě řeč nepřijde, což mě trochu mrzí.

Nina a večírky. Patří k sobě neodmyslitelně jako hvězdy k noci. Neuplyne jediný víkend, kdy by neabsolvovala nějaký šílený mejdan, který pořádají

Jonášovi kamarádi. Díkybohu, že nemusím chodit s ní. Nenávidím večírky. Samá hlasitá hudba a opilí lidé, z nichž minimálně polovina zaručeně nedosáhla osmnácti. Večer strávený s knihou v ruce shledávám zábavnějším.

„A taky jsem tam potkala jednoho kluka. Je to Jonášův kamarád. Jmenuje se Adam a zrovna se přistěhoval odněkud zdaleka, už si ani nepamatuju odkud,“ zamračí se, jak se snaží z paměti vydolovat zapomenutou informaci. „No to je fuk, každopádně bych vás mohla seznámit,“ řekne a oči jí zajiskří.

Ale ne. Další na pořadníku. Nina se v tomhle vyžívá. Neustále se mě snaží dohodit kamarádům svých kluků, protože má pocit, že potřebuju začít doopravdy žít. A doopravdy žít u ní znamená žít jako ona. Ze dne na den, neuspořádaně, roztržitě, divoce a s někým neustále po boku. To já ale nechci. Nepotřebuju kluka. Vystačím si sama se sebou. Je mi to dokonce příjemné a chci to nechat, jak to je. Aspoň prozatím. Proto dělám, že jsem její poznámku o Davidovi, nebo jak se jmenoval, přeslechla.

„No tak! Co ti udělá jedno rande?“ Marná snaha, ta se jen tak odbýt nenechá.

„Nic,“ zavrčím a upírám zrak na silnici.

„Takže půjdeš?“ Skoro cítím tu otravnou pozitivní energii a dětinské nadšení, co z ní sálají.

„Ne.“

„Proč ne?“ hlas jí přeskočí o stupeň výš. Teď už rozhodně nemám šanci změnit téma.

„Nevím, vyhovuje mi to, jak to je. Prostě nechci ve svém životě žádné změny.“

Odfrkne si. „To jsi celá ty. ‚Chraň bůh, jen ne žádné změny. Stereotyp mi vyhovuje. Chci umřít jako nudná stará panna, co si neužila ani špetku zábavy!‘“

Nejspíš bych se měla urazit. Jenomže má pravdu. Totiž, ne v tom, že bych chtěla umřít jako stará panna, ale v tom, že mi stereotyp vyhovuje. Nač pořád něco měnit? Dělat věci, jak je znáte, ve světě, kde vás nic nemůže překvapit, je přece lepší. No, rozhodně snadnější. A to prozatím stačí.

„O to nejde. Jenom nevím, proč bych si měla připadat hloupě jen proto, že nikoho nemám,“ bráním se.

„Já se z tebe zblázním!“ zakňučí a složí si hlavu do dlaní. „Proč se s ním prostě nemůžeš sejít? Aspoň jednou.“

„Protože nechci,“ odseknu zatvrzele.

„Jak můžeš vědět, že něco nechceš, dokud to nezkusíš?“

Nadechnu se a chci něco namítnout, ale vím, že hádat se s Ninou je jako mluvit do zdi. Stejně s ní nehnu ani o píď, když nebude chtít. Je příšerně umíněná. A tak spolknu svou námitku a špitnu: „Fajn.“

Namísto odpovědi radostně zatleská, spokojená, že dosáhla svého.

S hlasitým drnčením školního zvonku vcházíme do učebny. Právě včas. Koutkem oka jsem zahlédla pana Haladu, našeho učitele literárního semináře, jak zamyká kabinet.

Třída je plná k prasknutí a jediná dvě místa, která zbývají, jsou hned vpředu u katedry. Můj původní plán schoulit se někde vzadu u okna a předstírat, že jsem neviditelná, zřejmě nevyjde. S povzdechem se usazuju do lavice a Nina si sedá hned vedle mě.

Jen co dosednu, pan Halada vchází do třídy, na tváři svůj typický sebevědomý úsměv. „Dobré ráno, mládeži,“ pronese hlubokým, výrazným hlasem, jenž zní jako zvon. Několik studentů ze zadních lavic otráveně zakvílí.

„Vypadá to, že několik z vás mělo opravdu krušný víkend,“ pousměje se a přelétne pohledem po třídě. Zastaví se u mě. Udělá pár kroků dopředu a hypnotizuje mě pohledem. Pak se zhluboka nadechne a řekne:

„Obzvlášť vy.“

Nervózně se zavrtím a uhladím si pramen vlasů, který se mi uvolnil z culíku, za ucho. Nevím, co mám říct. Celý víkend jsem byla doma a učila se. Nedělala jsem nic vyčerpávajícího. Zalapám po dechu a chci něco odpovědět, ale on je rychlejší.

„Myslím, že se potřebujete probrat. Povězte nám něco o díle Vladimira Nabokova,“ vybídne mě a já v tu ránu rudnu.

Ale pak si vzpomenu, že jsem strávila celou sobotu s Lolitou, a tak se rozpovídám o symbolice v Nabokovově románu a sleduju, jak se učitelova očekáváním napjatá tvář pomalu uvolňuje a přechází ve výraz spokojenosti, a já mám celou tu nepříjemnost mrknutím oka za sebou. Pak už se k mé obrovské radosti pozornost od mojí osoby odvrací.

Zbytek dne probíhá klidně. Po tom, co si při poslední hodině odbudu test z matematiky a vyslechnu si nekonečné kázání ředitele o nějakém rozbitém skle v šatnách u tělocvičny, se ploužím dlouhou chodbou přeplněnou hlučnými studenty do jídelny se svou nejlepší kamarádkou po boku.

U pultu si vyzvednu objednané hranolky se smaženým sýrem, Nina salát s tuňákem, a ještě než se stihneme usadit k jedinému volnému stolu v celé místnosti, začínám ujídat zlatavé proužky. Mám příšerný hlad.

„Poslyš, co děláš ve čtvrtek večer?“ zeptá se Nina, zatímco se vidličkou přehrabuje v zelenině, jako by přebírala seno.

Zamračím se. „Ještě nevím.“

„Myslela jsem, že bychom si mohly zajít do Kavárny, co hledá jméno na skleničku.“

„Kde to je?“

Protočí oči. „Měla bys občas mluvit s lidmi, vážně. Kdybys byla víc společenská, určitě už bys tam byla nejmíň milionkrát. Je to tam fakt skvělý.“

„Tak jo,“ souhlasím, aniž bych se dál domáhala vysvětlení, kde že ta bezejmenná kavárna je. Najdu si to na Google Maps.

Spokojeně se usměje. „Super. A co kdyby se k nám přidal Jonáš?“

„Jonáš?“ zopakuju nejistě.

Ne, že bych Jonáše neměla ráda, v rámci možností jsem schopná s ním nějaký čas strávit. Ale vím, že když půjde, budou se celé odpoledne muchlovat a já budu tiše v koutku usrkávat čaj a připadat si jako páté kolo u vozu. Jako bych na sobě měla ceduli s nápisem:

„Klidně mě strčte do kufru a vyndejte mě, až mě budete potřebovat. Do té doby mě prosím ignorujte.“

„Vadí ti to?“ nadzdvihne obočí v překvapeném gestu a já si uvědomím, že jsem svou poslední otázku pronesla s možná až moc otráveným podtónem.

„Ne, já jen… vždyť mě znáš. S kluky to moc neumím,“ nervózně se ošiju.

„Hm,“ našpulí ret. „Tak jak chceš potom jít na to rande s Adamem, když nezvládneš hodinu sedět naproti klukovi, který ani není tvůj?“

„Taky na něj jít nechci.“

„Viky, já tě asi svážu, zalepím ti pusu a na to rande tě dovleču. Jestli to s tebou nepůjde po dobrém, vážně to udělám,“ varuje mě a tváří se u toho smrtelně vážně.

„A nebude Adam trochu nervózní z toho, že naproti němu bude sedět svázaná holka se zalepenou pusou?“ zažertuju.

Chytí se za hlavu a zaboří obličej do dlaní. Hlasitě si povzdechne a zadívá se na mě. Pak se o její rty začne znovu pokoušet úsměv a na tváři se jí objeví mně tak dobře známý výraz. Má něco za lubem.

„Mám úžasný nápad. Co si dát dvojité rande?“

„Tak tenhle nápad je všechno, jenom ne úžasný, a já ho s okamžitou platností zamítám,“ řeknu.

„Proč?“ svraští čelo.

„Protože když jsem řekla, že s tou schůzkou souhlasím, rozhodně jsem tím nemyslela, že mu máš hned volat a domlouvat mi rande!“

„A na co chceš čekat?“

„Nevím! Třeba na to, až se ve městě trochu zabydlí a až budu mít na randění náladu,“ drmolím rozhořčeně. „Prostě potřebuju trochu víc času.“

„Myslíš dalších osmnáct let?“ poznamená jízlivě. Zavrtím hlavou a zdržuju se komentáře.

„Takže ve čtvrtek v šest,“ řekne najednou.

„Ne!“ zvolám na protest a vykulím na ni oči. Nasadí triumfální úsměv a já si připadám bezmocná.

„Přijď včas a oblékni si něco sexy,“ dodá a pak už se zvedá a bere s sebou tác.

„Kam jdeš?“

„Jonáš na mě čeká před školou. Jdeme se projít k Petřínu. Přidáš se?“

Odmítavě zavrtím hlavou. Mrkne na mě a pak už jen sleduju, jak její vysoká silueta mizí v davu u dveří.

II.

Je pět odpoledne a já jsem na cestě domů, když se na čelní sklo snese první dešťová kapka. Nakloním se. Temná mračna se stahují nad Šáreckým údolím, občas je ostrým světlem prořízne menší elektrický výboj. Tak se v té předpovědi nakonec až tak nemýlili. Pousměju se. Bouřky miluju. Je v nich něco osvobozujícího; jako by uvolňovaly všechno napětí, které v sobě okolní svět třímá. Všechen ten neklid, žal, možná hněv, který se postupně střádá za slunných dnů, co v sobě skrývají tolik předstírané radosti ze života, se najednou vyplaví na povrch. A je to upřímné. Opravdové.

Když zastavím na dvoře u našeho domu, už se z nebe snášejí neúprosné provazce dešťové vody. Neobtěžuju si dát nad hlavu ani školní noviny, které se mi týdny válí na zadním sedadle, a vystupuju. Už skoro otevírám vchodové dveře, když si uvědomím, že se mi domů vlastně vůbec nechce. Chci si užít trochu té čiré upřímnosti, toho dovoleného bláznovství, jak by se jistě má procházka průtrží mračen jevila náhodným kolemjdoucím spěchajícím do bezpečných úkrytů jejich domovů. Náhlá impulzivní touha toulat se vzácnými městskými kousky přírody ovládne mé údy a já usednu zpátky za volant dřív, než se odněkud ze západu ozve další zahřmění.

Dnes mi úhledné parky v okolí našeho domu nestačí, i rozlehlá Hvězda, která odtud není víc než pár desítek minut chůze, mi připadá příliš klidná, úhledná, upravená. Potřebuju něco dramatičtějšího, potřebuju prožít tu spoušť v prostředí mnohem méně strojeném, než je tohle malebné městečko na okraji velkoměsta rozprostírající se kolem mě. Vím, kde takové místo najdu. Vím, s kým tam celou tu pomíjivou krásu prožiju.

Myslím na ni, už když projíždím klikatými silničkami vedoucími na severozápad, úhledné stromořadí sem a tam střídá neupravený les, kořeny stromů obepínají balvany, jako by na nich byly životně závislé. Teplé dřevo, neustálý vývoj, nezřetelná křehká existence a chladný kámen, neúprosný ve své věčnosti, život a smrt. Otočím hlavu a vidím ji sedět na sedadle spolujezdce, usměvavou a rozevlátou, v letních květovaných šatech, třebaže tak se mnou nikdy neseděla. Když míjím skromná sídla, v nichž se šťastné rodiny choulí pod jednou dekou, v bezpečí, jaké nabízí náruč milovaných lidí, jako by na sklo místo kapek deště dopadaly její slzy. A pak, po necelé půlhodině jízdy, konečně zastavím na místě.

Parkoviště je plné prázdných aut, výrazně žluté písmeno M září proti nebi naplněnému havraním peřím, projíždějící se před průtrží mračen tísní pod střechou stravovny. Vystoupím z auta, a než přejdu parkoviště k rozbořeným schodům vedoucím do údolí, déšť mi smáčí všechny vrstvy oblečení, tak hustě prší.

Míjím nádrž Džbán a pomalu stoupám vstříc rozeklaným skalám, ostré kameny rozeseté po písčité pěšině, silný vítr, jenž mnou cloumá ze strany na stranu, a bodavý déšť, to všechno jako by mučilo nejenom má chodidla obutá do plátěných tenisek, co nic nesnesou, a nahou kůži na obličeji, ale především mé srdce.

Divoká Šárka, místo na samém okraji Prahy, za hezkého počasí plné fotografů, pejskařů, sportovců a zamilovaných párů. Plné štěstí, úsměvů a radosti. V nečasu a bezčasí tu ale není ani noha, jsem tu sama se svými vzpomínkami.

Dojdu ke skalám, které nejsou z hlavního tahu patrné, ale zato je z nich krásný výhled do údolí, na louky, úbočí kopců a stráně, které pokrývají listnaté lesy, jež za časného podzimu při západech slunce vypadají, jako by hořely nebo jako by je nebe polévalo medem. Sedávaly jsme tu na kamenech bok po boku celou věčnost, přestože studily a tlačily i přes deku, a shlížely na tu pomíjivou krásu. Vždy jí to vyloudilo úsměv na tváři, někdy jí steklo pár slz, jejichž původ jsem s posledními návštěvami přestávala rozlišovat. Při pohledu na říjnové lesy říkávala: „Bůh musí být malíř. Kdo jiný by měl tolik barev?“ Citát z filmu Čistá duše, milovala ho.

Odpočívaly jsme na dece, mlčky pozorovaly nekonečný horizont, někdy blankytně modrý, někdy planoucí červánky, někdy sivý jako ocel, na němž se letadla vznášela blíž dálkám, kroužila nad hranicí krajů a mizela v neprozkoumaném prázdnu, a přestože mi bylo jen devět let a byla jsem ještě dítě, pořád si pamatuju rytmus jejího srdce. Souzněl s větrem. Hrál svoje písně na jeřabiny, zlámané větve a uschlé listy opodál, slabě, ale melodicky. Šelest, občasné vrzání dřeva, přírodní zvonkohra, která tu skutečnou připomíná jen vzdáleně, avšak přesto kopírovala ten vzácný tlukot, co měl utichnout příliš brzy.

Vykročím blíž k okraji. Kameny kloužou, párkrát málem ztratím rovnováhu a srdce mi v hrudi poskočí, občas mi sjede noha do skuliny mezi skalisky, jejichž nenasytné zuby se mi okamžitě zahryznou do kůže. Nevadí. Fyzická bolest oproti jiným nemá skoro žádnou váhu.

Poslední krok, nádech, úder srdce, pohled na nevýraznou mez oddělující nebe a zemi, sladký déšť, první vzpomínka, a přece jedna slaná kapka na mé líci.

Je slunečný červencový den a já sedím na houpačce za domem. Není to žádné mistrovské dílo, ale obyčejné staré prkno připevněné ke dvěma pevným provazům, visící na stoletém buku, který svou korunou zastiňuje víc než polovinu zahrady. Ale já si jí cením nade všechno, protože ji pro mě vyrobil táta.

Sedím na té houpačce a šnečím tempem čtu nějakou knihu. Občas spletu slovo a význam vět se mi rozpadá, takže některé pasáže čtu natřikrát. Nejspíš je to omluvitelné, když je člověku devět. Některá slova dokonce nedokážu přečíst vůbec. Ne, že bych to neuměla nebo nechtěla, ale nemůžu. Oči se mi každou chvíli zalijí slzami a já nevidím nic než rozmazané šmouhy, jako by mi někdo kolem hlavy omotal igelit.

Dřív jsem taková nebyla. Byla jsem veselé dítě, rozverné, plné energie a radosti ze života, který tehdy nabízel tak málo ze své velkorysosti, a mně to přesto stačilo. Nepřemýšlela jsem nad tím, co má v lidském životě větší váhu, neviděla jsem propast mezi bezbřehým štěstím a nekonečností beznaděje. Neuvědomovala jsem si, že všechno důležité je vzácné a zároveň křehké a že to, co nejvíce milujeme, je nejsnazší mrknutím oka ztratit. Proč bych taky měla? Dítě přijímá svět takový, jaký je. Nemá k němu výhrady a nepřemýšlí nad ním. Prostě se jím nechává obklopovat a žije v něm.

Bohužel se tato vlastnost dětem tak přirozená s blížící hranicí dospělosti vytrácí, pomalu bledne jako barva na malířském plátně, až nakonec zešedne a splyne se světem dospělých. Ale nedalo se říct, že bych byla v devíti dospělá. A tak jsem neviděla spravedlnost v tom, že mě někdo vytrhl z dětství, nepřipravenou na realitu, a vrhl mě do těch divokých, bezedných a osamělých vod života. V mém případě tím někým byla sama Smrt. Měla cestu kolem a nemilosrdně zaklepala na dveře. Nevím, jestli z rozmaru, nebo zda to spolu s Osudem zlomyslně naplánovala. Ale byla tu, každým dnem zřetelnější.

Zvednu uslzené oči od stránek knihy, jejichž obsah mi stále není znám, a pohlédnu přes skleněné dveře do kuchyně. Je tam, pobíhá v zástěře, na rukou chňapky, jednu červenou a druhou zelenou s propáleným kolečkem na palci. Od trouby ke stolu, k malé Emě, pohlazení po vlasech, polibek tátovi, pohled z okna. Sklopím zrak. Má dobrý den, dokonce se usmívá. Ten úsměv jsem neviděla už dlouho. Po bůhvíkolikáté chemoterapii je její tělo čím dál slabší. Hroutí se. Teď je sice veselá, ale já vím, že to nebude trvat dlouho a kostnatá ruka výše zmiňované se kolem ní ovine zase o něco pevněji. Už se nedokážu obelhávat a tvrdit sama sobě, že se to zlepší.

Od té doby, co onemocněla, mi každý den připadá nekonečný jako rok a krátký jako zlomek vteřiny. Staletí by nestačila, abych se dostatečně nabažila jejích hřejivých objetí a něžných slov. A zároveň bych dala cokoliv na světě za to, aby všechno v příští sekundě pominulo, skončilo, když to nemůže být jako dřív. Když to nemůže být lepší. Už od začátku to směřovalo ke konci, tak nač oddalovat nezbytné, říkala jsem si, naprosto v rozporu s mou touhou, slabší nebo silnější, udržet mámu naživu.

Propuklo to asi před dvěma lety, kdy začala hodně ztrácet na váze. Asi bych to byla ani nezaregistrovala, kdyby táta tenkrát nepronesl u snídaně něco o nesedících červených šatech, jejích oblíbených. Až po jeho poznámce jsem si všimla, jak na ní ty šaty visí. Táta to nejprve přisuzoval stresu. Ema byla tehdy sotva dvouletá, ale měla víc energie než deset dětí dohromady. Zaměstnávala celou rodinu, včetně mě. Ale když Ema povyrostla a její výchova přestávala být nadlidským úkolem, nic se nezlepšilo. Máma stále hubla, navíc se ke snižující váze přidaly i vysoké horečky a problémy s dýcháním.

Myslím, že to byla novoroční noc, kdy se táta konečně rozhodl jednat a odvezl ji do nemocnice. Vzhledem k tomu, že často kašlala a zadýchávala se i při sebemenší námaze, jsem měla dojem, že půjde o nějaký zvláštní druh astmatu, že dostane inhalátor a všechno se spraví. Bylo tak snadné vytvářet optimistické teorie, dokud jsme ještě nevěděli, co s mámou doopravdy je. Do té doby jsme mohli opatrovat naše milosrdné lži jako sladké plody na zahrádce, ta krásně červená jablka, uvnitř už dávno prolezlá červy. A pak to přišlo. Seděla jsem na schodech a hypnotizovala hodiny nade dveřmi. Leknutím jsem nadskočila, když na dvoře zastavil tátův ford. Vystoupili. V jeho očích byly slzy, mámin bledý obličej byl naprosto bezvýrazný, žádné překvapení ani bolest, což se pro mě paradoxně stalo předzvěstí nejhoršího.

Když vešli, táta se na mě obořil, proč ještě nespím. Pokrčila jsem rameny a odpověděla, že chci vědět, co s mámou je. Těkala jsem očima z jednoho na druhého, mlčky si vydobývajíc právo znát pravdu. Nakonec máma řekla, ať si jdu lehnout, že si popovídáme ráno. Ten zmučený výdech, který větu provázel, mi celou noc nedal spát.

Následující den jsem se dozvěděla, že už několik měsíců trpí chronickou leukémií. Nevěděla jsem přesně, co leukémie je, pouze to, že je to druh rakoviny. Ani o rakovině jsem neměla žádné bližší informace, ale věděla jsem to podstatné, a sice, že ji lidé většinou nepřežijí. Moje máma, čerstvě třicetiletá, vždycky usměvavá a plná života, měla opustit tenhle svět. Bez nás. Beze mě.

Od té sekundy už nic nebylo stejné. Stromy byly stále zelené, ale nějak jinak. Posekaná tráva voněla stejně svěže, ale přesto jsem si tu vůni nedokázala zařadit. Měsíc a hvězdy neustále tvořily pár, avšak nikdy si nebyly vzdálenější. Já jsem byla pořád jenom malá holka, ale uvnitř, někde hluboko v mé duši, se něco zlomilo. A svět, který jsem znala, pro mě přestal existovat.

Nemám ponětí, kolik je hodin. Ale začíná se stmívat, takže už nejspíš bude pozdě odpoledne. Déšť neustává, naopak. Jeho rytmus jako by byl stále naléhavější, neúprosnější.

Jsem promočená až na kost, ale nedokážu se pohnout. S očima zaklesnutýma kamsi za horizont bloudím v těch nejtemnějších i nejšťastnějších vzpomínkách. Když mi všechny ty obrazy, hlasy a pocity znovu probleskávají myslí, bolí to. Ale zároveň to příjemně hřeje, a tak vzpomínky nechávám padat dál, a ony drží tempo s deštěm.

„Beruško!“ zavolá na mě ten nejkrásnější hlas, který znám, s tím nejněžnějším podtónem, jakého je schopen. „Oběd!“ Ten hlas je ovšem slabý. Třese se s každou pronesenou slabikou, a ať se snažím, jak chci, nemůžu to neslyšet.

Seskočím z houpačky a zavrávorám. Chybí mi spánek. Strach a neustálý pocit neklidu mi ho poslední dobou nedopřávají mnoho, ale snažím se svou únavu nedat znát. Hřbetem ruky si z tváře setřu slzy a přikážu jim, aby na chvíli zůstaly na svém místě a neklouzaly ven, kdykoliv se jim zamane, jak to teď mají ve zvyku. Nasadím úsměv, který se stal maskou, již nosím neustále při sobě a vytahuju ji, když je potřeba, a směle vykročím ke dveřím vedoucím do kuchyně.

Otevřu je a zhluboka vdechnu vůni pečené kachny a sladkých brambor. Je omamná. Nejistě se podívám na mámu, ale hned zrak zase odvrátím. Nikdy to nevydržím dlouho bez těch hloupých slz. Ale s tátou jsme si slíbili, že před Emou se pokusíme veškeré negativní emoce držet na uzdě. Ještě tak docela nechápe, co se kolem ní děje, a táta si myslí, že je to dobře.

„Voní to nádherně,“ usměju se na ni a ona mě láskyplně obejme. Když ucítím tlukot jejího srdce a jemný parfém připomínající rozkvetlé pivoňky, pláč se znovu přihlásí o slovo. V krku se mi usadí cihla a srdce cítím tepat ve spáncích. Jedna zbloudilá slza dopadne na mámino rameno. Stiskne mě pevněji.

„No tak,“ pohladí mě po vlasech. „Ještě jsem tady, slyšíš mě? Nikam nejdu.“

Zabořím jí tvář do prohlubně mezi ramenem a krkem a přikývnu. Vím, že ještě nikam nejdeš. Ale jednou ta chvíle přijde, pomyslím si pro sebe.

„Mami,“ zamumlá Ema, s prstem v puse sleze ze židle a pomalu se došourá k nám.

Pouštím ji a odcházím ke stolu, kde sedí táta. Ruce zkřížené na prsou a ve tváři neproniknutelný výraz. Máma s námahou zvedne Emu do náručí a cvrkne jí prstem o nos. Odnese ji k oknu, aby jí ukázala cosi na zahradě. Za chvíli už se směje, chvilkové rozrušení ponechala v zapomnění. Kéž bych to taky dokázala.

A pak si uvědomím, že máma, ač je to právě ona, kdo má ten největší problém, je z nás nejsilnější. Táta sice předstírá, že je v pořádku, ale uvnitř skomírá. A já? V hlavě si neustále přehrávám nejhorší scénáře. Nakonec je to máma, kdo je nám největší oporou a kdo nás drží pohromadě. I když by to mělo být naopak.

O několik minut později společně jíme a chválíme mámě oběd. Vypadá šťastně, a já zatoužím polapit ten okamžik a sevřít jej pevně v dlani, aby zůstala taková napořád.

Děti mají bláhová přání, naivní tužby a příliš slabé prsty, aby ty prchavé momenty udržely. Pocit štěstí oblažující naše smysly a srdce netrval ani do příštího rána.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černooká.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.