Mé anglické sezony aneb fucktografická ročenka

Alena Damijo

Mé anglické sezony aneb fucktografická ročenka

Copyright © 201á Alena Damijo

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3649-9

Věnování

Mé milované rodině. Čím jsem starší, tím jsem vděčnější, že vás všechny mám. A kdybych se mohla vrátit zpět do stavu „na houbách“ a sama si zvolit rodinu, tak si vás vyberu znovu!

Všem úžasným učitelům a vedoucím, kteří mě i ostatní inspirovali svým nadšením pro vědění a zápalem pro dobrou věc.

Každému, kdo si dobrovolně a bez použití jakéhokoli násilí přečetl mou prvotinu Anglické listí aneb Coolturní šok, napsal mi uznalý dopis a poptal se po (původně neplánovaném) pokračování. Za všechny paní Anně z Mariánských Lázní za památnou větu „je mi 85 let a ráda bych se dožila vaší další knihy“, která mě zvedla z gauče od čtení napínavých románů a posadila zpět ke stolu k psaní fejetonů.

Úvod, osvětlující logiku knižní kompozice

Rok začíná v našem kulturním pásmu a zeměpisné délce a šířce prvního ledna. Teoreticky to beru, ale prakticky moc nerozumím tomu, proč se uprostřed zimy, kdy venku mrzne, příroda spí a stmívá se už po čtvrté odpolední, má přihodit něco tak zlomového jako zrození nového roku.

Odjakživa mi byl vždy bližší školní rok než ten kalendářní, a to nejen proto, že s výjimkou dvouročního aupairského mezidobí trávím prakticky celý život ve školách. Když se řekne 2016, mám okno, ale jakmile si to převedu na školní rok, například 2016/17, sepne se v mozku paměťový čudlík a vzpomínková sekretářka v mžiku předloží o daném časovém období základní informace – dcera číslo jedna v šesté třídě, dcera číslo dvě v první, já učím druhou. Hned je to jasné a vybavím si stovky momentů z tohoto (školního) roku. No, stovky… to zas trochu přeháním, ale víte, jak to myslím!

Na konci léta a počátkem září se také sklízí úroda a završuje se rok zemědělský, a tak mi připadá daleko logičtější počítat nový rok právě od podzimu, jako to třeba dělají už přes pět tisíc let Židé. „Mé anglické sezony“ tedy začínají v září, ale kdo mermomocí trvá na začátku roku v lednu, ať se nedurdí, nečílí, neprotáčí panenky, nehází knihu vztekle do kouta, ale prostě zalistuje trochu dopředu. V klidu pak může začít číst sice možná z prostředka knihy, ale hezky kalendářně od kapitoly „Šťastný nový rok“, a s chlebíčkem v ruce zakončit tradičně veselým „silvestrovským speciálem“!

Krásy podzimu
aneb
Hola, škola na nás volá

Tajný život učitele

září, 6:30

„Alenko, vstávej, jde se do školy!“

„Nééééé, já nechci!“

„Ale no tak, musíš přece.“

„Proč?“

„Protože jsi učitelka…“

Rozumějte mi dobře – i když jsem sova a ne skřivan, a tudíž děsně nerada vstávám a do školy se mi po letním leháru nechce, mám svou práci moc ráda. Už víc než dvanáct let učím Briťata na londýnské základní škole a pořád mě to baví, těší, motivuje i naplňuje.

Školní den začíná v Anglii v laskavých devět ráno a končí v brutálních patnáct třicet (čí to byl nápad?). Má pracovní doba tyto hodiny objímá jak moře břehy Britských ostrovů – elektronickou „píchačku“ musím kliknout nejpozději v půl deváté a volná jako pták jsem teoreticky ve čtyři hodiny odpoledne. Někdy se tomu ale jen směju, zvlášť když ve tři čtvrtě na osm dorazím schvácená do školy a většina učitelů už čile pobíhá s kafem v ruce mezi kopírkou, sborovnou a třídami. Ve smlouvě máme sice laserovou tiskárnou vytlačené černé na bílém, že budem fachčit 32,5 hodin týdně, ovšem v reálu má klidný týden padesát pracovních hodin, a ten běžný šedesát.

Pro anglické základní školy totiž neexistují učebnice, jak jsme zvyklí z Čech, a učitelé dostanou jen seznam toho, co mají probrat a co by děti měly na konci roku umět. Je jen na nás, jak si učivo rozložíme do měsíců, týdnů a dnů. Látku pro každý trimestr však alespoň volně spojuje určité téma, například „Egypťané“.

Ty děti studují nejen v dějepisu, ale na tématu se učí i pravopis, sloh, styl, interpunkci a gramatiku. Samozřejmě se o nich také zpívá při hudebce, v zeměpisu hledáme Egypt na mapě a studujeme podnebí, a při výpočetce Egypt zase virtuálně navštívíme. V matematice modelujeme pyramidy a při výtvarce obalujeme mumie, a samozřejmě zajedeme na výlet do Britského muzea, kde to mají všechno vystavené, protože není nad osobní zkušenost. Škoda jen, že nemůžeme zaletět přímo do Egypta!

Všechny učebny jsou vybaveny interaktivními tabulemi, které jsou dobrým sluhou, ale zlým pánem. Na každou hodinu si totiž musíme připravovat prezentaci, a sníme o tom, jak by bylo krásné moci si jen udělat na papír poznámku, že zítra probereme z učebnice látku na straně dvacet šest, a děti poté vypracují úkoly 1a až 3b ve cvičebnici na straně třicet osm.

Na přípravu výuky sice dostáváme každý týden půl dne volna, jenže ten ne vždycky stačí, protože v malé škole má každý na starost kromě vlastní třídy ještě celoškolní koordinování nějakého předmětu. Protože už nejsem nováček, nabrala jsem si za ta léta předmětů hned několik, a ve volném čase se ještě bavím prací na pozici zástupkyně ředitele. Nezřídka si připadám, jako bych běžela po eskalátoru, který střídavě jezdí nahoru a dolů, a přitom ve vzduchu žonglovala několik míčků. Zato ale rozhodně nemůžu říct, že bych se nudila!

9:00

Ředitel zvoní velkým zlatým zvonem, který ohlašuje začátek školního dne, rodiče se na školním hřišti chvatně loučí s potomky a předávají je do péče pedagogického sboru. Krasojízda začíná! Anglická školní hodina netrvá jako v Čechách čtyřicet pět minut, ale plnou hodinu. Prvních zhruba dvacet minut stráví děti na koberci, kde učitel vykládá látku za pomoci poctivě připravené prezentace. Žáčky samozřejmě do výkladu co nejvíc zapojuje, ať už rafinovanými otázkami, nebo drobnými úkoly. Děti přitom poměrně často třímají na klíně malou bílou tabulku, na kterou píší fixem odpovědi, a až poté se přesunou ke stolkům, kde mají připravené samostatné úkoly.

Sedí se ve skupinkách po šesti dětech, a tyto skupiny jsou většinou vytvořené na základě akademické úrovně. Je naprosto nemyslitelné, aby všichni žáci dostali totéž zadání, a načapat vás při tom inspekce, bylo by vám líp v sudu s kyselinou na dně jezera Loch Ness. Je totiž povinností učitele látku diferencovat, takže když se učíme sčítat, ti, co se s matikou nekamarádí, sčítají jen dvě jednomístná čísla, a to ještě za pomoci kostiček či číselné osy; průměrní studentíci dávají dohromady jedno číslo dvojmístné a jedno jednomístné, ideálně bez číselné osy, a ti nejbystřejší sčítají pod sebou dvě dvojmístná čísla.

Není navíc neobvyklé, že se ve třídě ještě objeví malý Einstein, pro něhož je i sčítání dvou čísel moc lehké, takže mu musíte připravit něco náročnějšího, aby se stimuloval a nenudil, anebo zas máte dítě, které má problém sečíst správně i čtyři a tři kostičky. I tomu musíte připravit zadání přiměřené jeho schopnostem, případně k němu posadit při hodině sebe nebo asistentku.

Ještě donedávna měl asistentku k dobru každý učitel, ale vzhledem k obrovským vládním škrtům je čím dál běžnější, že původní asistentka pro celou třídu nyní sedí s dítětem, co má speciální potřeby, případně je tam jen na poloviční úvazek, a tak lítáte jak hadr na holi mezi těmi ostatními devětadvaceti, a tu rozdmýcháváte ohníček vědění, tu zase hasíte mylné představy. Nebudu zde ale psát, jaký mám na vládní škrty a jejich dopad na školství názor, protože by mi to editor asi celé vyškrtal a rukopis následně spálil, a tak jen šalamounsky prozradím, že si o rozpočtové politice nemyslím nic dobrého.

10:10

Po první vyučovací hodině mívají děti takzvané school assembly, což je takové dvacetiminutové shromáždění v hale, kde k nim ředitelka nebo nějaký host promlouvá na aktuální téma, případně je vyučuje o hodnotách a morálce, a buduje tak emoční a sociální inteligenci. Pro vás jako učitele je asssembly příležitostí, kdy můžete opravit pár sešitů matiky a připravit pomůcky na další hodinu, a když jste dostatečně rychlí, můžete se za odměnu skočit vyčurat.

10:30

Dětští svěřenci mají přestávku a vy samozřejmě dozor, protože Briťata na základní škole nemůžou nikdy zůstat sama a bez dohledu dospělého. O přestávce chodí všechny děti ven na školní dvůr, aby byly na čerstvém vzduchu a dostatečně se vyběhaly a vyřádily. Ven se chodí za každého počasí, výjimkou je jen průtrž mračen (pár kapek nevadí, nejsme z cukru), bouřka a hurikán. Drtivá většina dětí se ani nenamáhá obléct si bundu, a ani dospělí to kolikrát neřeší, pokud tedy není méně než deset stupňů a nefouká studený vítr. Čeští rodiče by se asi zvencli, ale Briťata jsou díky tomu dost otužilá a nezůstávají každé tři týdny doma s rýmou a kašlem.

10:55

Po ranní pauze následuje další hodina, v mé třídě angličtina. Začínáme tradičně na koberci, pak děti pracují samostatně v lavicích, a opět mají práci rozdělenou podle schopností – ti nejslabší dostanou slovíčka a začátky vět, které chci, aby v psaní použili, střední úroveň dostane jen pár náročnějších slovíček a malí Shakespearové tak akorát slovník, a ještě očima metám blesky, když vyprodukují méně než stránku a nepoužijí rozmanité spojky, přídavná jména a příslovce.

12:00

Všechny sešity zůstávají ve škole, a tak můžu strávit svou obědovou přestávku tím, že opravuju psaní z předchozí hodiny, vyřizuju emaily a připravuju věci na odpolední vyučování. Děti mezitím obědvají a pak se mohou těšit na půlhodinovou přestávku na školním dvoře.

13:00–15:29

Odpoledne jsou oddychovější předměty, ale protože jsou děti unavenější, tak je víc problémů s chováním, zejména o poslední přestávce v půl třetí. A pak přijde logistický bonbonek v 15:20 – vypravit během několika minut k odchodu domů třicet dětí, zajistit, aby všichni měli všechny kusy uniformy, bundy, knížky na čtení, dopisy pro rodiče, a aby to všechno bylo hezky uložené v taškách a nezůstalo na koberci. Zhruba polovina dětí si také v tu chvíli vzpomene na něco důležitého, co vám musí okamžitě sdělit, přičemž většina těchto zásadních informací spadá do kategorie „v létě jsme byli u moře“, „v sobotu jedeme k tetě“ či „máme doma křečka“.

15:30

Venku před třídou se už mezitím shromažďují rodiče, a tak vyvoláváte jména dětí a propouštíte je domů. Přitom odpovídáte na rodičovské otázky, případně se snažíte najít bundu, o které otec tvrdí, že ji dítě ráno určitě mělo, a dítko suverénně potvrdí, že si ji pověsilo na věšák v šatně vedle třídy. Deset minut větrovku hledáte, pak se rodiči omluvíte s tím, že ji možná omylem sbalil někdo, kdo má podobnou, pročež se druhý den ukáže, že bunda byla celou dobu doma, což tatínek netušil, protože dítě vedla do školy maminka.

To je samozřejmě ještě ta lepší varianta. Horší je, když svršek opravdu zmizí. Jednou jsem takhle hledala něčí bundu dva dny za sebou, s asistentkou jsme pátraly po celé škole, vyslýchaly spolužáky a případ vyšetřovaly stylem, který by ohromil i Sherlocka Holmese, ale kde nic, tu nic. Když už šlo opravdu do tuhého a přestávalo to být vtipné, uprosila jsem ajťáka, aby mi stáhnul záznamy z průmyslové kamery. V kanceláři školy jsem strávila s očima přilepenýma k obrazovce celé odpoledne a půl večera, a snažila se zahlédnout tmavomodrou bundu na tříhodinovém černobílém záznamu dětí odcházejících ze školy a z družiny. Víc než kolega Holmes jsem si však připadala jak trotl, ale zoufalí lidé dělají zoufalé věci. Videopátrání skončilo naprostým fiaskem, a jediné, co jsem jím získala, byla bolest zad, migréna, frustrace a černobílé mžitky před očima.

Třetího dne však došlo k zmrtvýchvstání. Předmět doličný přinesla s velkou omluvou maminka holčičky, kterou v inkriminovaný den vyzvedla teta, a protože bylo teplo, narvala tmavomodrý svršek do aktovky. Ten večer dívčinu sklátila střevní chřipka, takže o aktovku se nikdo nestaral, a cizí bunda se tak na několik dnů pohodlně ubytovala u zvracející spolužačky.

16:00

Jakmile je třída prázdná a najdete všechny bundy, můžete začít uklízet stolky a připravovat pomůcky na druhý den. Jsou čtyři hodiny a končí vám pracovní doba. To oslavíte tím, že si uděláte další kafe a začnete opravovat sešity, které jste nestihli během oběda. Prostě ležérní odpoledne.

Takovou havaj si ale můžete dopřát jen v případě, že nemáte pedagogickou poradu či jinou schůzku s rodiči, kolegou či vedením. I při lehárovém odpoledni vás ale neustále někdo vyrušuje – několikrát se do třídy vrátí děti, které hledají knížku, mikinu, tužku či lahev vody, případně přijde recepční, že je na telefonu nějaký rodič.

V hlavě také neustále seřazujete nadcházející povinnosti podle priority – do zítřka je třeba mít hotovou další prezentaci, ale také opravené sešity; prázdná nástěnka volá po výstavce dětských prací, je třeba zanalyzovat výsledky posledních národních srovnávacích testů a zhodnotit tříletý trend, jakož i připravit extra příklady pro malého Einsteina.

Do toho pípají přicházející emaily a volá manžel, který vám sděluje, že doma došel chleba a že on má odpolední a vrátí se až v jedenáct. Práci si tedy rozdělíte na tu, co se musí udělat ve škole (vytisknout úkoly na zítřek, objednat materiály na výtvarný projekt, prodiskutovat s kolegyní nové osnovy přírodovědy), a na tu, co se dá dělat v klidu domova (stříhání písmenek na nástěnku, emaily, analýza dat).

17:30

V půl šesté zavírá družina, a tak jdete vyzvednout vlastní děti, které jsou už v herně poslední. Ještě sice nemáte všechno hotové, ale smůla, takže můžete jen doufat, že se zítra neohlásí obávaná státní inspekce. Cestou domů v přeplněném vlaku relaxujete vymýšlením uspokojivé odpovědi na otázku, jak byste vysvětlili školnímu inspektorovi, že děvčata ve vaší třídě měla dva roky po sobě ve srovnávacích testech o sedm procent lepší výsledky než chlapci. To je totiž v Anglii velký problém.

18:30

V půl sedmé dorazíte domů, vybalíte nákup a začne kolotoč s vlastními dětmi – večeře, jež je stále ještě v kuchařce na straně třicet čtyři, takže zase bude jen toust, příprava uniforem na druhý den, zahánění dětí do vany, vyhánění dětí z vany, čtení před spaním, a konečně pusa na dobrou noc. Po ní mají dcery potřebu řešit „naléhavé“ problémy, na což samozřejmě neměly pro samé sledování televize čas předtím.

20:00

Konečně v dětském pokoji zhasnete a hlasitě si oddechnete. Je osm. Nakrájíte si jablko a při jeho chroupání si pro uklidnění čtete thriller. Zívnete. Zapnete počítač. Znovu zívnete. Otevřete emaily a vyřídíte ty, co nemůžou počkat do zítřka. Zívnete potřetí a zavřete comp. Jak se vám tím zíváním prokrví mozek, tak se trošku proberete a dáte se do opravování zbytku sešitů, av jednom najdete dopis od šestileté Jessiky:

„Milá paní učitelko,

budeme letos dělat fonetiku? Já ji nemám ráda. Ale zato miluju plavání. Šlo by tedy, že bysme místo plavání měli fonetiku? Teda vlastně chci říct místo fonetiky plavání.

S pozdravem Jessica B.

P.S. To „B“ je jako Brown, a Brown je moje příjmení.“

Rozchechtáte se na celé kolo a hned je vám nějak líp. Jessica je neskutečný „řízek“ a je s ní vždycky legrace. A ti ostatní jsou taky milouši. Doopravíte sešity z matiky, rychle uděláte prezentaci a uložíte ji na flešku a sebe do postele. A už teď se zase těšíte na zítřek do školy, protože šedesát hodin nešedesát hodin, máte tu nejlepší práci na světě.

Tipy, triky, strategie

Mít dítě, to je vojna. A válka se nevyhrává jen (pře)silou, ale také duchaplnými a promyšlenými strategiemi.

Už dávno jsem si natvrdo uvědomila, že nemá smysl neustále prckům opakovat, že musí být při hodině zticha, a že potřebují-li mluvit, mají šeptat. A tak mi došlo, že buď můžu děti neustále přeřvávat s žádostmi o ticho, což způsobí pětisekundový klid ve třídě a týdenní klid na lůžku s bolestí v krku pro mě, anebo na to půjdu od lesa a takticky.

Nastudovala jsem tedy nejrůznější triky, manévry, úskoky a strategie, ověřila je v praxi a o manuál se zdarma a bez malých písmenek pod čarou podělím. Nejedná se samozřejmě o vyčerpávající sbírku a jsem si jistá, že spousta z vás by mohla tento seznam dále doplnit a rozšířit, takže ho prosím berte jen jako pracovní dokument, klidně v něm škrtejte nebo vpisujte poznámky, a ideálně se se mnou podělte i o vlastní výchovné vychytávky!

Vyzdvihnutí dobrého chování

Tohle je velice efektivní způsob, jak zacpat pusu i největšímu paviánovi. Zaměřte se na to pozitivní, ne negativní. Zanechte pokynů „přestaň, Petříku“, či „buď zticha, Pavlíku“, a namísto toho se uznale podívejte na Karlíka a dostatečně nahlas proneste: „Výborně, Karlíku, sedíš tak krásně a tiše.“ Pochvalte pár dalších Karlíků, a uvidíte, že Petříci a Pavlíci zmlknou natotata.

Zvoneček

Zvoneček není jen znamením, že pod stromečkem čekají dárky, ale je to i dar z nebe pro získání pozornosti. Mluví děti moc nahlas? Neřvu, ať neřvou. Zazvoním.

Šeptanda

Děti jsou zvědavci zvědaví a milují tajemství a dobrodružství. Nejhlubšího ticha a nejlepší pozornosti ve třídě jsem kolikrát dosáhla tím, že jsem začala „nahlas šeptat“. Někdy jsme měli dokonce šeptací hodinu. Celé to začalo tím, že jsem jednou na podzim ztratila hlas a nic jiného než šeptat nezvládala, a tak jsem vyhlásila šeptací den. Děti to nadchlo natolik, že zase šeptaly na mě a pohledem metaly blesky na ty, kdo se odvážili promluvit normálně. A tak i když mi hlas slouží a potřebuju něco zásadního sdělit, nasadím tajemný výraz a ztiším hlas. Děti mi to z nějakého důvodu žerou, a to i když jde o sebefádnější maličkost jako třeba sebrání sešitů a seřazení se u dveří.

Slovo má maňásek!

Nedávno jsem sledovala pořad o tom, jak je pro malé děti přínosné zapojit do výuky maňáska či loutku. Protože jsem od dětství starý komediant, prošmejdila jsem školu, našla krabici plyšových zvířecích maňásků a posadila je na parapet. Pak jsem se jedno pozdní odpoledne snažila dětem vysvětlit, co mají dělat, a hmatatelně cítila, že mluvím do vzduchu a neposlouchá mě ani největší „Hujer“. Nasadila jsem si tedy na ruku plyšového velblouda a požádala ho, aby dětem vysvětlil, co mají za úkol. Velbloud zamlel hubou a skřehotavě se dal do vysvětlování. Najednou se probudili i zadňolavicoví spáči, s nadšením poslouchali žlutého velblouda s baseballovou čepicí na hlavě a pak se neméně ochotně dali do díla. Zajímavé a trochu zarážející sice je, že poslouchají velblouda víc než mě, ale nestěžuju si – v tomto případě jistě nevadí, že účel světí prostředky!

Samolepky

Za mých mladých let jsme v první třídě dostávali sluníčka do notýsku, v Anglii děti dostávají za odměnu samolepky se smajlíky, hvězdičkami nebo nápisy „Velmi dobře“, „Jsem laskavý k ostatním“, „Skvělý matematik“, ba i „Snědl jsem celý oběd“. Samolepky se lepí na školní uniformu a je velká čest mít jich několik. V rozeřvané třídě tedy vezměte štos samolepek a jděte olepit toho jednoho (jediného?) žáka, který nehlučí, a demonstrativně se začněte rozhlížet po dalších. Během chvíli bude takové ticho, že i příslovečné spadnutí špendlíku by vám mohlo natrhnout ušní bubínek.

Metoda ledu

„Ledárna“ v zásadě využívá principy oblíbené hry na sochy. V okamžiku, kdy chcete získat pozornost, hlasitě tleskněte a zvolejte: „Zmrzni!“ Děti se musí zastavit přesně v tom okamžiku a té pozici, v jaké byly, když uslyšely váš hlas, a musí jako zkamenělé stát a vyčkávat dalších pokynů. Žáčci to mají velmi rádi, protože je to opět hravé a nenásilné.

Zahrajem si na vojáky

Znáte to. Někam se vypravujete, netrpělivě stojíte už seřazení u dveří, ale David se vybavuje, Daniela strká Gabriela, napomenete jedno, mezitím začne druhé, napomenete druhé a mezitím už zase první dovádí se třetím… O nervy!

Nezapomeňte však, že mít děti je někdy vojna. Na vojně se ovšem musí poslouchat a velitelem jste vy. Moje třída miluje, když najednou srazím podpatky, zasalutuju a zakřičím „pozor!“ a pravice se promění ve zdravici. Děti vmžiku zpozorní hned při Poa druhou slabiku -zor už dořeknou se mnou, zasalutují a já jen vydám příkaz k tichému pochodu vpřed. A oni dál ukázkově salutují a pochodují.

Odpočítávání

Metoda tvrdšího rázu. Trvá ti půl hodiny vyndat sešit z tašky? Máš na to pět vteřin: Pět, čtyři, tři, dva, jedna! Většina mých svěřenců na to reaguje perfektně, a loni mě dokonce jeden chlapeček s ADHD několikrát vyloženě prosil, abych mu dala časový limit.

Kdo dřív?

Metoda obzvláště vhodná pro tvrdohlavé a zatvrzelé záškodníky. Všichni už jsou seřazeni, jenom Alex a Oliver si pořád hrají. Ne, že by nevěděli, co mají dělat, to oni ví moc dobře, ale prostě je baví neposlouchat a vyčkávat, co uděláte. Když nepomůže nic motivujícího, není od věci uplatnit právě metodu Kdo dřív? Obzvlášť chlapci díky své soutěživosti reagují výborně. Klidným hlasem proneste tedy něco na způsob: „To by mě zajímalo, kdo je schopný tady být dřív, jestli Alex, nebo Oliver.“ Nezřídka vystartují ještě předtím, než dořeknete větu.

Metoda vražedného pohledu

Dělá, co nemá? Zase pošťuchuje spolužáka? Opět drobí gumu na kousky? Nezvednu hlas. Ani zvuk nevydám. Mlčím. Ale zanechám výkladu a pozorně se na rušitele zadívám. V okamžiku, kdy zachytí můj pohled, oči lehce vyvalím a upřeně na něj bez mrknutí a s velmi přísnou tváří hledím. Metoda začne u průměrných dětí účinkovat od navázání očního kontaktu do maximálně pěti sekund. Nevýhodou této metody ale může být bolest hlavy a „záočních prostor“, navíc příliš častým používáním ztrácí na účinnosti. Jako ale ostatně všechno.

Ignorace

Někdy děti provokují záměrně, protože se snaží získat pozornost. Ťuká tužkou do stolu? Požádáte ho, aby přestal, a on schválně ještě přitvrdí? Dělá to často a nad vašimi vražednými pohledy se jen uculuje? Zde je na místě dlouhodobě sytit dítě pozorností, ovšem pozitivní.

Kdykoli je hodné, pochválit, ocenit úspěch, všimnout si snahy. Někdy je ovšem zapotřebí takového žáka, respektive jeho chování, prostě ignorovat. Klidným hlasem mu oznámím, že se mi jeho chování nelíbí, požádám ho, aby přestal, a když to neudělá, oznámím jemu, potažmo třídě, že to, co dělá, je už neskutečně nudné a je škoda slov to nějak komentovat. Dodám ovšem, že s takovouto volbou chování nesouhlasím (děti učíme, že to, jak se chovají, je jejich volba), a pokud v tom bude pokračovat, ponese si za to důsledky. Většinou toho dotyčný nechá, a pokud ne, přijdou holt ty důsledky. Láska musí být neústupná a v životě se s nimi taky nikdo mazlit nebude.

Bodový systém

Metoda dlouhodobá, účinná, báječná. Dřív jsme mívali papírovou tabulku, ale s nástupem moderních výpočetních technik používáme elektronický bodovací program zvaný „Class Dojo“, a děti mohou po celý den sledovat průběh a výsledky na interaktivní tabuli.

Kolega z vedlejší třídy šel dokonce tak daleko, že si aplikaci stáhl i na mobil. Jednou jsem vešla do jeho třídy, děti tiše seděly na koberci, kolega u stolu a ťukal něco do svého chytrého telefonu. Překvapilo mě, že učitel jeho kalibru se v přítomnosti dětí sníží k tak neprofesionálnímu chování, načež se ukázalo, že děti sedí tak tiše proto, že on je zrovna boduje přes apku!

Další výhodou podobných programů je i to, že si děti neustále procvičují matiku, protože pořád porovnávají, kdo má víc, kdo míň, a kolik ještě musí získat bodů, aby na konci týdne vyhrály. V pátek odpoledne se všechny body sečtou a vítěz si může vybrat cenu – přinést si příští týden do školy plyšáka, získat veselou tužku s gumou, nechat si připsat extra deset bodů na další týden, a nebo poobědvat soukromě ve třídě s učitelkou a s vybraným kamarádem.

Za ty dva roky, co už tento program používám, si jen jednou jeden chlapec zvolil tužku, jedna dívenka extra deset bodů a šest žáků si přineslo medvídka. Zbytek volí bez zaváhání soukromý oběd s učitelkou – další důkaz, že děti touží po bezvýhradné pozornosti a přijetí.

Tipů, triků a strategií je mnoho, ale nervy jsou taky jen jedny. Všichni někdy ujedem a děláme přesně to, co bychom neměli, a žáky pořád dokola okřikujem. Většinou se tak děje, když jsme unavení či přetížení, a tak je v zájmu nás i našich mláďat se o sebe dobře starat a dostatečně odpočívat. Takže já teď půjdu příkladem, zavřu Excel, v němž už od příchodu ze školy analyzuju tříletý trend v testech čtení (pořád totiž ještě nevím, proč jsou na tom holky dva roky po sobě o sedm procent lépe než kluci), půjdu si udělat heřmánkový čaj a budu si číst!

Proč jen jsem zase pařila?

Černé kruhy pod očima. V hlavě hučí. V ústech sucho. Proč jen jsem to zase táhla až do noci? Proč jen jsem zůstala tak dlouho vzhůru? Hlavně že jsem se včera v kavárně pochechtávala kamarádce, co pařila s knihou do tří do rána a pak byla jak praštěná, kafe nekafe.

Knihomolismus máme v rodině, takže mi vždycky přišlo normální mít police narvané knihami a být štamgastem v knihovně. Čtecímu sportu jsem se věnovala vrcholově zejména v pubertě, kdy ve mně zároveň sílila výrazná nechuť studovat, a tak jsem místo učebnic louskala romány. Na kontě jsem v té době měla minimálně dvacet, někdy i třicet knih měsíčně. Koníček se sice trochu (víc) podepsal na prospěchu, ale zato jsem měla hezký rukopis, neb jsem si z knížek vypisovala do zvláštního sešitu citáty a moudra.

Na rozdíl od kamarádky, co četla včera do tří do rána, jsem ale já nebyla schopná při čtení pod lavicí multitaskovat, a neznala proto správné odpovědi na nemístné dotazy profesorů o nerostném bohatství Chile, zániku egyptské říše či algoritmu zlomku.

Naštěstí jsem ale měla dobrou kamarádku, která mě vždy před koncem školního roku pozvala k sobě domů a nalila mi do krku čaj a do hlavy dostatek vědomostí na zkoušky z matiky, fyziky, němčiny a angličtiny. A tak jsem vždy prolezla sice s odřenýma ušima, ale zato s duší plnou hlubokých a vzletných myšlenek. A navíc jsem se díky několikrát přečtené knize My děti ze stanice Zoo vždy obloukem vyhýbala drogám!

My introverti tíhneme ke knihám, protože i když mluví, tak mlčí, a i když jsme díky nim obklopeni lidmi, přesto jsme v tu chvíli sami. Nemluvě o tom, že cestujeme po světě a nestojí nás to ani korunu, protože sedíme hezky doma v křesílku. A s trochou fantazie si člověk i to šumění moře, volání hor či hukot velkoměsta představí, i když není nad to sedět u šumícího moře, koukat na zasněžené vrcholky hor a zobat při tom dobrůtky, které nabízejí nejlepší lahůdkářství velkoměsta.

Knihomolství je někdy ale fyzicky náročný koníček. Hlavně když člověk ujíždí jako v současné době já na romantických příbězích s kriminální zápletkou hodnou thrilleru! Nejdřív se řeší napětí v ději, potom ve vztahu, pak vám adrenalin do žil napumpuje smrtelné nebezpečí, ve kterém se ocitne hlavní hrdina, a najednou je jedna hodina ráno a napětí vám spát stejně nedovolí, a tak pokračujete dál.

V půl druhé máte pocit, že konečně víte, kdo je vrah, a tak čtete dál, abyste si svou vražednou teorii potvrdili, a ve tři čtvrtě na dvě víte, že nevíte nic, protože se objeví další podezřelý. Ráno máte pod očima kruhy černé jako noc, kdy jste místo spaní četli, v hlavě vám bzučí tisíc včel a v puse je vyprahlo tak, že i Sahara je proti tomu zavlažená jak visuté zahrady Semiramidiny. A toho prokletého padoucha stejně neznáte!

Obdivuji autory, kteří vykreslí postavy a vylíčí děj tak, že jsem jeho součástí a prožívám všechny jejich emoce, vzestupy i pády. Před pár lety jsem byla například několik dnů nesmírně naštvaná na hlavní postavu série Ponecháni napospas, když zcela bez rozumu a beze zbraně vykročila z bezpečí úkrytu přímo do rukou tajné policie a stálo ji to život (a to měla doma malé dítě – no pochopíte to?!). Onehdá jsem se zase přistihla, že se modlím za hrdinku jiné knihy, a jedna z mých nejoblíbenějších knih – Chatrč od W. P. Younga – byla zase příčinou nedělní půlnoční manželské roztržky.

Manžel, dyslektik a neknihomol, nejdřív brblal, proč ještě nejdu spát, a argumentoval celkem logicky tím, že ráno vstávám brzy do práce. Jako věcný praktik nedokázal pochopit, že nemohu jít spát, protože byla zrovna fiktivně unesena šestiletá holčička, ale když jeho brblání začalo nabývat na síle, odložila jsem knihu a zhasla.

Choť patří mezi ty šťastlivce, kteří položí hlavu na polštář a spí (přeskočíme teď kapitolu „A přitom chrápe tak, že londýnští seismologové zaznamenávají lehké otřesy půdy“), a tak jsem po pár minutách zvedla Chatrč a vyplížila se na záchod, abych kdyžtak měla alibi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mé anglické sezony.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.