Banánové dítě – Vietnamka v české džungli

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Duong Nguyen Jirásková

Banánové dítě – Vietnamka v české džungli – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno bà Chò

Jmenuji se Duong

Čte se to Zuong nebo Ďuong, přičemž „g“ na konci se vůbec nevyslovuje. Podepisuju se jako Duong a ve vietnamštině znamená moje jméno Slunečnice.

Jsem banánové dítě, tedy zvenku žlutá, zevnitř spíše bílá. Papírově jsem čistokrevná Vietnamka, ale míchá se ve mně jak asijská, tak evropská kultura. Jsem totiž Vietnamka made in Czechoslovakia. Byla jsem počata v Litvínově, narodila jsem se v Hanoji a v osmi letech jsem se s rodiči odstěhovala do východních Čech. Bydlím s českým manželem v Lysé nad Labem a od narození mám na hlavě dvě lysinky. Miluji švejkovský humor, nadsázku a politicky nekorektní sarkasmus skoro stejně jako stračenky z Českého ráje a cukrovou třtinu z hanojského trhu.

Odmalička jsem byla vedena k poslušnosti. I přesto si dovolím tvrdit, že výchovu vietnamských dívek v Čechách vzali moji rodiče za celkem liberální konec. Je fakt, že naši hodně dbali na to, abych se dobře učila, zvlášť tatínek mě permanentně hlídal. Možná to souvisí s tím, že jeho celoživotním snem bylo být učitelem. V porovnání s českými kamarády jsem tudíž měla hodně přísný režim. Naopak oproti jiným dětem z vietnamské komunity jsem měla velmi pokrokové rodiče.

Moje mamka, můj celoživotní vzor, mě učila žít upřímně, mít cíl a jít si tvrdohlavě za vším bez remcání a sebelítosti. Vždy jí bylo jedno, co studuji, co budu dělat, jestli jsem změnila práci, s kým chodím. Do ničeho mi nikdy moc nemluvila. Nepoučovala víc, než je zdrávo. To spíš já jsem za ní chodila pro rady. Máma neplýtvá zbytečně slovy, její činy mluví za vše. Můj tatínek, můj nezničitelný hrdina, mě chránil nejen před vnějším nebezpečím v podobě bílých kluků, drog a alkoholu, ale především ve mně zasadil bohatý strom nezávislosti, volnomyšlenkářství a houževnatosti.

Oba rodiče měli velký vliv na to, že jsem začala blogovat na Aktuálně.cz tak, jak jsem blogovala. Naplno, pořádně a otevřeně. Svými články jsem částečně ovlivnila i jejich myšlení. Díky mému psaní se náš vztah v mnohém dost otevřel i přes mezigenerační rozdíly. A to nejdůležitější – přijali mého českého muže bez jakýchkoli problémů.

Svými pokusy sblížit vietnamskou menšinu s většinovým českým národem jsem však u některých svých krajanů dost narazila, jelikož jsem si na jejich vkus moc otevírala pusu. Ve Vietnamu se sluší, že pravda se říká jen mezi zdmi rodinného domu. Když vyjdete ven, nemáte kritizovat ani poukazovat na věci, které se vám nelíbí. Odpor nebo nesouhlas se vnímá jako neslušnost. Jenže žijte si v takovém světě s přirozeně prořízlou hubou jako já. A hlavně, já věřím v to, že můžu kritizovat a milovat zároveň. Vždyť jak jinak se dělají pokroky?

Byla jsem ale mladá a hloupá, nepoznala jsem závist, moc jsem se soustředila na kritiku, místo toho abych vnímala spíš povzbuzení a chválu. Na chvíli jsem přestala blogovat a raději odjela studovat do Francie. Zato moji rodiče ze své nezměrné podpory nikdy neuhnuli ani o píď a ve všem při mně bezpodmínečně stáli. A proto hledám svobodu, ale takovou, která by tradice doopravdy nezradila, z respektu k tátovi, k mámě a k celé rodině, od níž dostávám lásku, podporu a vše, co k životu potřebuji. A o tom všem je tahle kniha.

Prvotním záměrem bylo napsat ji anonymně jako takovou poloautobiografii. Některé skutečnosti a příběhy lidí upravit, změnit všechna jména. Tento přístup mi však vzal veškerou radost z psaní. Posléze mi to přišlo nefér, hlavně vůči sobě samotné. Tuhle knihu jsem přece chtěla napsat, abych si mohla připomínat, že to hledání svobody na mostě mezi Evropou a Asií byla nakonec velká sranda. A že to fakt stálo za to, protože já jsem hrdá Vietnamka-Češka se špetkou Francie. Taky aby mi to mohl číst Jakub a naše polomáčenky, kdybych náhodou ve stáří ztratila paměť. Takže proč se omezovat kvůli strachu z kritiky a zpřetrhaných pout?

Knihu věnuji i těm, co se mnou po jejím přečtení přestanou mluvit. Protože opět – jako tehdy na začátku blogování v roce 2008 − jsem všechna slova vypustila z pusy opravdu naplno. Napsala jsem to totiž tak, jak mi to dovolily moje vzpomínky.

Naši mi vždycky říkali, že i vzpomínat se musí správně. Pokud vzpomínám a je mi z toho smutno, je to špatně. Jestli ve mně vzpomínky vyvolávají zlost a hořkost, je to špatně. Vzpomínky jsou k tomu, aby člověku vykouzlily na tváři úsměv a posunuly ho dál. Nikdy nesmějí člověka brzdit, říkávají naši.

Touto knihou se snažím vracet zpátky do minulosti s potřebným odstupem, díky kterému si můžu zavzpomínat a nepotřebuji přitom schovávat hlavu do písku. Přiznávám se bez mučení, některé příběhy se mi nepsaly lehce. Někdy mi bylo opravdu úzko, smutno, místy jsem se za sebe dost styděla. Ten recept mých rodičů zafungoval, avšak jen z poloviny. Já se v knize vracím ke všem událostem, které považuji za důležité a na které nechci nikdy zapomenout, i když bolí. Dodnes mě moje vzpomínky rozesmávají i rozplakávají. A tím nejen že mě nebrzdí, ale především mě posouvají dál, protože si z nich beru cenná ponaučení.

Knihu jsem napsala ve formě příběhů, z nichž jsou některé obohaceny o pohled mého muže, který má tu hubu snad ještě prořízlejší než já. Jeho část je psána tak, jak to svými slovy říká on. Sepsala jsem to ale já. Ne že by se styděl být uveden jako spoluautor, ale je od přírody dysgrafik, dyslektik a líný češtinář, který sotva píše maily, blahopřání k narozeninám a esemesky. A tak jsme se od začátku rozhodli, že si jeho postřehy k tématu nahraji, přepíšu a stylisticky učešu.

Moje blogy, to byly letmé pohlednice z mého žlutobílého života mezi Vietnamem a Českem. Ale jelikož kvůli mně umřelo pár stromů, sebrala jsem všechnu odvahu a snažím se v této knize vyprávět s co největší otevřeností a jít mnohem hlouběji.

Všech dvacet příběhů vychází z velké části z posledních pěti let mého života. Začínají v době, kdy jsem se po třech a půl letech vrátila z Francie do svého druhého domova, do Čech. Důležitou roli v knize hraje samozřejmě vztah s Jakubem, kterého jsem potkala pár měsíců po návratu. Každopádně je tato kniha zejména o mém hledání svobody. Svobody ve vztazích s rodiči, s partnerem, s přáteli i cizími lidmi, svobody v práci a především pak svobody ve vlastní hlavě. Je o boji s léty zajetým systémem, ke kterému jsem byla částečně vychovaná a který jsem si možná sama pro sebe tak nějak nechtěně vytvořila.

Medvídek menstruační

Nikdy jsem nechtěla Čecha. Vlastně ani Vietnamce a ani Francouze. Oficiálně nejsem rasistka, jenom jsem s nimi neměla nejlepší zkušenosti. Tak snad abych začala kopat nejdříve do vlastních řad.

Balicí techniky Vietnamců mi přijdou nejvtipnější. Většinou mě ani neznají celým jménem a už mi po pěti minutách vyznávají lásku, a to velmi explicitně. Prostě jim nedělá problém říkat nebo psát „miluji tě“, aniž bychom se vůbec znali. Je to zoufalství, troufalost, nebo naprostá neznalost ženského světa? Kdysi jsem dostávala zamilované esemesky nebo rovnou papírová psaníčka plná hluboké, nikdy nekončící lásky. Předpokládám, že to někde obšlehli, protože ty básně si byly dost podobné. Třeba už v té době na taková vyznání existovala šablona, ve které stačilo změnit jméno dotyčné chudinky. Samozřejmě jsem tyhle akce ignorovala a snažila se příliš horlivým klukům vyhýbat. Ovšem většina byla docela neodbytná, jeden mě dokonce pronásledoval, když jsem byla s kamarádkou na procházce u nás v lese. Asi tehdy jsem si řekla, že Vietnamce opravdu ne, i kdyby vypadal jako ten míšenec z Matrixu.

Jelikož jsem tři roky a půl studovala a pracovala ve Francii, tak mě tam neminuly letmé sexuální hrátky ze strany Francouzů a obyvatelstva černé pleti. Asi nikdy nezapomenu na spolužáka, který se na seznamovacím večírku tak sťal, že zapomněl na veškerý stud a gentlemanství, jímž do té chvíle hýřil na všechny strany. Jednoduše se na mě nečekaně přilepil a dramaticky mi šeptal do ucha: „Víš, já ještě nikdy v životě neměl Asiatku.“ Asi si myslel, že to vypadá děsně sexy, tudíž s ním na to hopsnu přímo na záchodech. Vyprskla jsem smíchy a do konce školního roku se mu vyhýbala jak žáby francouzským šéfkuchařům. Francie, země zaslíbená žhavé lásce a vášnivému sexu – a já měla období sucha.

Nejotravnější byli černoši z jihu Francie. Když jsem viděla, že se nějaký blíží, hned jsem změnila výraz na co nejvíc neutrální a v duchu si připravovala fráze jako: „Nezájem, spěchám… už chlapa mám, dělá vyhazovače v nedalekém baru a je strašně žárlivý…“ Nic, ale naprosto nic nepomáhalo, furt křičeli: „Mademoiselle, kam jdete? Vy jste tak nebesky krásná! Pojďte se mnou na drink… Počkejte, kam tak spěcháte? Máte krásné oči…vlasy… nohy…ústa…nos…čelo…“ No neskutečné. Vtipné bylo, že jen co jsem jim utekla, zkoušeli to na další chuděrku, která šla za mnou. Nejhorší bylo, že jsem se děsně bála, aby mi něco neudělali, zvlášť když nikdo kolem nechodil, přestože bylo ještě světlo. V Lyonu mě jeden týpek pronásledoval až do metra. Naštěstí asi neměl lístek, tak se mnou do kupé nenastoupil, ale docela mi v zadku hořelo, když ty kecy do mě hustil skoro půl hodiny.

Když jsem byla s kamarádkou v Indii batůžkařit na tři týdny, dost jsme jezdily vlakem. Jednou jsme nasedly na noční vlak a tehdy mi nějaký již od pohledu slizký chlap v noci, když jsem spala, strčil pod nohy papírek, kam naškrábal: „Can I ask you some questions? At dinner. I pay.“ No ty vole! To bylo asi jediné, co mě k tomu napadlo, když jsem se k ránu probudila a našla pod dekou pozvánku na večeři s neznámým z vlaku. Jak romantické, hotová červená knihovna a jasný bollywoodský trhák. Samozřejmě jsem nikam nešla, místo toho jsme s Kristi vystoupily o pár stanic dřív. Dost ve spěchu, mezitímco byl Rajesh Don Juan na záchodě. Docela mě mrzí, že jsem neviděla jeho pohled, když se z toho WC vrátil a neviděl nás tam. Takže Inda taky ne, to dá rozum.

Přestože to dělají snad všichni Češi, kteří mě kdy balili, jejich taktika se mi docela líbí. Předstírají, že vám vůbec nekoukají na prsa a nezkoumají zadek, a jen tak ledabyle se ptají, co by určitě měli navštívit a ochutnat, že je hrozně zajímá Vietnam, kam se chystají již tohle léto. Na špek jsem skočila nejen prvnímu příteli, ale i Jakubovi. Ovšem ten tento trumf z rukávu vytáhl až později, když měl jistotu, že prsa i zadek jsou v naprostém pořádku, a tudíž je na co sahat.

„Zdravíčko, tak ses přišla podívat?“ naruší můj tok myšlenek neznámý hlas ze tmy. Stojím na tramvajové zastávce a jedu ze zkušební hodiny kickboxu. Před týdnem jsem byla na firemním večírku, kde mi Tiger team doporučil Jakub, bývalý zaměstnanec naší firmy. Nijak mi v paměti neutkvěl. Kolegyně říkaly, že je mladší než já, čímž ho okamžitě vyškrtly ze seznamu potenciálních kořistí. Mám totiž odjakživa takové trauma ze zajíčků, protože táta je o jedenáct let starší než máma. Prostě věřím v to, že k sobě potřebuji někoho staršího, o koho se dá opřít, kdo mi bude radit, a ne někoho, komu budu ještě utírat mléko z brady. Navíc jsem se s Jakubem ten večer moc nebavila. Na poslední hodině kickboxu se kousl do jazyka, tak mu nebylo skoro rozumět.

„Jo. Tys tam byl taky? Jsem tě vůbec neviděla,“ odpovídám Jakubovi překvapeně. Ještě má mokré vlasy ze sprchy. No sláva, už neartikuluje jako retard.

„To já tebe taky ne,“ prohodí ledabyle. Má docela hezký úsměv. Takové roztomilé dolíčky ve tvářích. A sexy chraplák. Kdyby si nechal trochu narůst strniště, možná by ani nevypadal jako mláďátko.

„Taky čekáš na tramvaj?“ ptám se nového kickbox kolegy.

Kývá na znamení souhlasu.

„A kam jedeš?“ ptám se.

„Do Nuslí.“ Sakra, fakt pěkný hlas. Na to, že je to mladý zajda, dobrý.

„Aha, tak to já jedu jen tady na Pražského povstání na metro a pak až na Hůrku,“ povídám mu.

Tramvaj dlouho nepřijíždí, tak se rozhodneme pro krátkou procházku a jdeme na metro pěšky.

„Ukaž, vezmu ti tašku,“ povídá Jakub a už mi bere kabelu z ramen.

Wow. Tak to se mi už hodně dlouho nestalo. Tedy v Čechách snad ještě nikdy. Nadšeně mu předávám sportovní tašku napěchovanou smradlavým oblečením.

Konverzace překvapivě nijak zvlášť nevázne. Během chvilky už si povídáme jako staří známí. Vypráví mi o našich společných známých, o bývalé práci, kde obchodoval s rybami, o tom, jak si dal rok pauzu po další práci finančního konzultanta.

„Jako konzultant jsem vydělával nejvíc. I sto tisíc měsíčně. Ale stejně jsem nic neušetřil. Každý víkend jsem někde kalil. Kupoval si drahý oblečení, auta a chodil do drahých podniků. Taky mě dost vysály ty zlatokopky, kterým jsem všechno platil a kupoval drahý dárky. Pak jsem jednou jel za klientem se smlouvou a mezitím mi vykradli auto s pracovním noťasem. Dostal jsem okamžitýho padáka. Tak jsem šel bydlet na baráček, co máme společně se ségrou vedle rodičů v Českém ráji. Žít v Praze na mě bylo moc drahý. Takže jsem byl asi rok odříznut od světa. Další práci jsem nemohl sehnat skoro dva roky. Jedna z nejhorších etap mýho života,“ vypraví mi Jakub. V hlase ale nemá ani náznak trpkosti. Vůbec to nechápu a asi to na mně je i vidět.

„Asi jsem něco takovýho potřeboval. Žil jsem bezcenný život. Utrácel v podstatě za samý píčoviny. Za všechny jsem vždycky všechno platil, když se šlo pařit. To jsem měl spoustu kamarádů a známých. A když jsem spadl na dno, tak se všichni ti rádoby přátelé na mě vysrali, nebrali telefony a tak. Nakonec mi zůstali jen kamarádi, co jsem měl ještě předtím ze základky.“

Je mi z toho smutno, ale nevím, co na to říct. Zas tak dobře ho neznám, abych ho objala. Někdy je ticho nejlepší způsob, jak člověku vyjádřit, že s ním soucítíš. Jakub ale asi na soucit ani nečeká. Jenom nahlas vzpomíná a já jsem náhodný posluchač.

„Byly dny, kdy jsem vůbec nevycházel z postele. Jen tak jsem ležel a čuměl do stropu a přemýšlel, jestli to má ještě cenu. Za celou tu dobu se na mě přišli podívat tři nejlepší kamarádi.“

Sakra, proč mi tohle vůbec říká? To je takhle osobní ke každému, nebo jsem já ta divná, když si myslím, že tohle už je trochu moc? Panebože, asi bych si měla tu tašku od něho vzít a utíkat, co nejrychleji umím.

„Tak já tě doprovodím. Stejně nemám co dělat. Ať tady po městě nechodíš sama,“ povídá mi, když dojdeme na metro.

Cože? No to snad ne. To mám poslouchat další emoční výlevy až na Hůrku?

„Ne, to fakt nemusíš. Ještě není tak pozdě. Navíc to mám z metra k bytu jenom kousek,“ snažím se ho zbavit.

Nenechá se přemluvit a na Florenci se mnou přesedá na žlutou.

A tak se stalo jakýmsi neoficiálním pravidlem, že mě Kuba po každém kickboxu doprovodil až k bytu. Pokaždé, když jsem přišla na tramvajovou zastávku, už tam na mě čekal. Jednou jsem tam přišla dřív, pršelo, tak jsem vyrazila domů sama, zatímco Jakub tam pak na mě čekal v dešti celé dvě hodiny. Takový věrný pejsek to byl. Vůbec mi nepřišlo divné, že se vždycky sejdeme na stejném tréninku. Vlastně mi lichotilo, že mám vlastního stalkera. Asi jsem vážně úchylačka. Třeba to mají Asiatky v krvi. Co já vím.

„Ahoooj, kdes byla včera? Jsem tě hledal na kickboxu,“ volá mi Kuba.

„Doma. Sotva jsem přežila práci,“ hlesnu polomrtvá bolestí.

„Ale copak copak, nějaká divoká party, jo?“ směje se mi přes sluchátko.

„Ne, tetička Irma.“

„Cože? Jaká že teta? Nemůžeš kvůli ní ven?“

„No tetička Irma je na návštěvě jako každý měsíc.“

„Nevím, jakou šifru tady na mě zkoušíš, ale nepobírám to. Nicméně, není ti už trochu líp, že bychom zašli na procházku nebo něco?“

„Mně je na umření a ty chceš na procházku? To mě radši zastřel. Já tu hezky zůstanu v teple a doufám, že takto prospím celý víkend.“

„To je ti vážně tak zle?“

„Jo.“

„A je v bytě někdo, kdo se o tebe postará?“

„Prosím tě, kdo by se o mě musel starat. Každý měsíc je to stejný. Vždycky jsme to s tetou Irmou zvládly samy. Zvládneme to i tentokrát. Ty si radši jdi užít prvního slunce. Uvidíme se příští týden na kickboxu. To už bude Irma u jiný chudinky.“

„A nemám přijet k tobě? Pokecáme a já ti něco uvařím. Sem slyšel, že na to pomáhá kuřecí vývar.“

„Hmmm, to nezní špatně. Tak jestli se ti chce.“

„Tak já vezmu auto a jsem u tebe za patnáct minut, jo?“

„O. k.“

Nevím proč, ale jen co položím telefon, vzpomenu si na ten film s Ashtonem Kutcherem a Natalie Portman, kde ona a její spolubydlící mají synchronizované dny a všechny to dostanou ve stejnou dobu. On ji přijede navštívit s koblihami a polévkou, kterou ji pak krmí, a nakonec spolu usnou v náručí. Doufám tedy, že takhle to dnes s námi nedopadne. Vždyť by mě zalehl, boha jeho! A hlavně… je to Kuba, můj kamarád Kuba. Zajda. Neumí se oblékat, o parfému slyšel leda v reklamě. Bože, ty nechutné mikiny s nápisy a tenisky Puma. Vypráví sprosté vtipy, chlastá pivo. Přece neskončím s typickým Čechem! A vůbec, máma vždycky říkala, že čeští kluci jsou strašně hodní, až jsou blbí, a dost často jsou pod pantoflem. To nechceš!

Za čtvrt hodiny si už Kuba u nás zouvá boty. Žádné koblihy, ach jo. Zato přinesl flašku červeného v jedné ruce, v té druhé maso a zeleninu na kuřecí vývar. On snad bude vážně vařit! Zatímco já hledám v ložnici nové kapesníčky, Jakub už začal s přípravou polévky.

„Ty fakt umíš vařit, nebo to budeš zkoušet poprvé?“ ptám se ho, když se došourám do kuchyně.

„Dalo by se říct, že umím pár jídel. Ale nikdy nejsou stejné, protože vařím zásadně podle fantazie a nikdy si nepamatuju, co do toho dávám. Polívky jsem teda nikdy nevařil. Když tak cinknu mamče.“

„O. k. Možná by ti pomohlo video blbé blondýny, ta taky vařila kuřecí vývar. Znáš to video?“

„Jo. Blondýna je klasika.“

„Ještě mám ráda toho, jak povídá o dokonalém muži podle Cosmopolitanu. Nebo toho Roma, co si dělá prdel z vlastní komunity.“

„Neříká se jim Romové, ale cikáni.“

„To je hanlivé!“

„Ne, není. Takhle si říkaj sami.“

„No tak proč se všude píše a říká Rom, aby to nikoho neurazilo?“

„To nevím, ale sám mám v rodině švagrovou, co je… ehm… snědší, takže vím, o čem mluvím.“

„Cože, ty máš Romku – nebo teda cikánku – za příbuznou?“

„Jo. Bratr si vzal cikánku.“

„A co na to vaši?“ vyhrknu otázku, aniž bych se zamyslela. Sakra, teď musím znít jako ti xenofobní Češi, co jsou celí dychtiví, až uslyší nějakou peprnou historku o bělochovi a cikánce.

„Co by? Je to jeho život. My si v rodině navzájem do života nemluvíme. Všichni jsou dospělí a mají právo se samostatně rozhodovat. Když si to někdo posere, tak pak může nadávat tak maximálně sám sobě,“ říká mi Jakub a já jenom zírám.

Je to úplný protipól naší rodiny. Tam se všechno řeší v rodinném kruhu. Kam půjdu po základce, po střední, po vysoké, jaký partner, jací kamarádi. Sice mám na vietnamské poměry dost liberální rodiče, ale stejně jsem s nimi konzultovala všechna svá životní rozhodnutí. Ano, rozhodla jsem se ve většině případů jinak, než mi radili, ale stejně si nedokážu představit, že bych se s nimi neradila vůbec o ničem. Že by mi vůbec do ničeho nemluvili.

„Taková typická individualistická česká rodina jste, co?“ směju se a jdu si ohřát levandulový polštářek, abych si ho mohla dát na bolavé břicho.

„Mně to vyhovuje,“ odpovídá mi Kuba.

„Toto jsem nikdy v české společnosti moc nepochopila. Máte celou rodinu v okruhu dvou set kilometrů, někdy i méně, nebo rovnou ve stejném městě, a navštívíte se jednou za rok. To já mít babičku a dědu takhle blízko, tak tam jsem pečená vařená. Dyť jim to musí být líto, být takhle furt sami. U nás, co si pamatuju, tak tety a strejdové jezdili k babičce a dědovi přes týden po práci. Bez ohlášení. A skoro každý víkend byla nějaká rodinná sešlost.“

„Tak u nás by se návštěva po 20. hodině považovala za neslušnost.“

„Polévka je hotová,“ volá na mě Kuba z kuchyně, čímž mě vzbudí z polospánku. Ani nevím, jak jsem se dostala do postele. Matně si vybavuji, že mě někdo nesl v náručí a přikryl v ložnici dekou. To se mi zdálo, nebo to byl Jakub? Nikdo jiný tu přece není. Hm, to je záhada. Asi se mi to vše jen zdálo.

„Najíme se u mě v pokoji?“ vrávorám ospale, jsem moc líná na to, jít do kuchyně.

„Jak chceš. Mně je to jedno,“ slyším Kubův hlas.

Pomalu se deru z postele a sedám si na polštáře na zemi.

Jakub jde za mnou, v ruce voňavý kuřecí vývar, ze kterého doutná hustá pára. Sobě nese víno.

„Ty jo, co jsem se sem nastěhovala, nebyl tu žádný chlap, když nepočítám spolubydlícího. Važ si tohoto památného dne!“

„Taková čest. To si budu pamatovat do smrti.“

Pustím se horlivě do polévky. Dostala jsem na ni totiž najednou strašnou chuť, když jsem ucítila tu vůni, která zaplavila celou kuchyň a teď už i můj pokoj.

„Tak co, dá se to jíst?“ ptá se mě starostlivě.

„Ani se mi to nechce říkat, ale musím být upřímná… Je to výborný! Nedáš si taky?“ chválím polévku a nabírám Jakubovi plnou lžíci.

„Ne, to je pro tebe, tak koukej jíst, ať je ti brzo líp,“ říká a otevírá flašku vína.

„Ty seš tak hodný,“ podotknu mezi doušky vývaru tak horkého, až jsem si spálila jazyk.

Jakub mlčí, vypadá zmateně. Chce něco říct, načež ho předběhnu:

„Tebe by měla mít každá holka nablízku, když je jí zle. Ty seš tak hodný a uklidňující.“

Zdá se, že můj společník přišel o řeč definitivně.

„No fakt, seš takovej hodňoučkej, roztomiloučkej, vtipnej… Škoda že nemám žádnou volnou kamarádku, kterou bych ti dohodila,“ pokračuji ve výčtu jeho pozitiv.

„Hm, tohle chce opravdu slyšet každej chlap,“ povídá poklesle Jakub.

„Takový medvídek seš. Medvídek menstruační.“

S tebou je ten život prostě hezčí

„Proč nechceš jet s Helčou na tu svatbu?“ ptám se Jakuba, když zaparkujeme u baráčku v Českém ráji. Společně vynášíme věci z auta do domu.

Helena je naše společná kamarádka. Chystala se tuhle sobotu na svatbu a sháněla doprovod, a tak mě napadlo, že jí dohodím Jakuba. Nějak mě to k němu poslední dobou nebezpečně přitahuje, takže bylo namístě rázně zakročit. Zatím jsme byli jen „friends with benefits“, jak se tomu teď moderně říká v Americe. Byl to tedy můj nápad. Byla jsem po rozchodu a nechtěla se vázat, tak jsem poprvé zkusila nový recept na krátkodobé štěstí. S Jakubem jsme se kamarádili půl roku a přes počáteční odpor, kdy jsem spolubydlící řekla, ať mi dá facku, jestli s ním budu někdy něco mít, jsem v Jakubovi viděla fajn příležitost na „přestupný“ krok, než začnu nanovo další ze svých neúspěšných pokusů o trvalý vztah.

Teď jsme přijeli k němu na chalupu a před námi byl celý víkend plný sexu. Moc velká šance, aby se ve mně rozproudil ten oxytocin, o kterém jsem zrovinka včera četla. Jsou to prý hormony, které mají jen ženy a které se vylučují z těla, když má holka s někým pohlavní styk. Způsobují, že si mozek občas myslí, že je do dotyčného zamilovaná, přestože opak je pravdou. No radši nebudu nic riskovat.

„Protože bys tu zůstala sama. To mi přijde divný. Přijedu sem s tebou, pak bych měl jet na svatbu s Helenou. Ani bych se nebavil, kdybych nemohl pít. A kdybych pil, tak bych nemohl řídit a přijet zpátky sem. Nevím, nelíbí se mi to,“ povídá Jakub a nese moji cestovní tašku do ložnice.

Tvářím se, že ho vůbec nechápu a nevidím v tom problém, ale vevnitř se celá tetelím, že se mu nikam nechce a radši by tu zůstal se mnou.

„Klidně jeď, já se tu zabavím a přijeď klidně až druhý den.“

„A neříkalas minule, že bys tu v životě nemohla být sama přes noc?“

„To je v pohodě, to nějak zvládnu. Zatopíš mi v krbu a já si rozsvítím a pustím si film nebo hudbu, aby tu nebyla taková tma, a bude to dobrý. Jsem fakt v pohodě, neboj a jeď,“ kasám se a snažím se znít co nejvíc v klidu a povznesená nad představu samoty u lesa. S černochem přes potok. V domě bez internetu a signálu. Už jsem živě viděla ty myši a potkany, co mě ohlodávají a klovou mi oči, mezitímco nějací úchylové a zloději se vloupávají dovnitř a znásilňují mě jeden po druhém. Jasně, jsem v pohodě.

„A jseš si fakt jistá?“ ptá se mě Kuba, když si sundává džíny, košili a převléká se do trička a kraťas.

„Stoprocentně jistá, ty mi snad nevěříš?“ směju se na něj a v duchu do něho mlátím vší silou, jak jsem vzteklá. Jak si tohle může dovolit? On snad nad tím fakt přemýšlí, že by odjel a nechal mě tady! Až přijede a uvidí mě tady mrtvou, znásilněnou a rozežranou dravou zvěří z podkroví, tak si to bude vyčítat. Jo, to by mu patřilo, hajzlovi. Jako fakt? On chce jet za Helčou, když já se tady s ním tahám dvě hodiny z Prahy do takové díry uprostřed ničeho jen proto, abych byla s ním? Sakra, oni opravdu všichni chlapi stojí za hovno. Copak to nechápe, že ho zkouším? On mě ten hajzl tady fakt nechá!

Jakub přinese z venku dříví a zatápí v krbu. Ani se na to nemůžu dívat. Je u toho moc hezký, jak nese ten těžký proutěný koš plný polen, v obličeji zamyšlený výraz, na tváři kousky popelu a ty krásně mužné paže. Je roztomile rozcuchaný a v očích se mu zrcadlí plápolající oheň, který právě vzplál. Najednou si vzpomenu na to, jak krásně se o mě staral před měsícem na Colours of Ostrava. Všechno vydržel s úsměvem, přestože jsem si každou chvíli stěžovala, že mám hlad, žízeň nebo že mi je zima. Provedla jsem ho doslova peklem, kdy jsem chtěla vidět každou skupinu a vůbec nechtěla mezi koncerty odpočívat. V třicetistupňovém vedru. Jeli jsme tam na celé čtyři dny jako kamarádi. Každý měl svůj stan. A fakt jsem ho do toho svého nepustila ani jednou. Ostatně Jakub se tam ukázal jako gentleman, protože to ani nezkoušel. Tehdy jsem se ještě pokoušela bránit svoji žlutou krev před bílým znečištěním. No jo, vážně se dokáže o holku postarat.

Na co mi to celé je, když mě tu dnes chce nechat samotnou? Sakra, že já to celé s tou Helčou vůbec vymýšlela. Mohla jsem strávit krásný víkend na kouzelné chatě. A jak bychom zase vařili a bezvadně pokecali u vína a krbu. Já jsem stejně kráva. Proč jsem ho do té léčky vůbec chtěla lapit? Měla jsem předem vědět, že mu na mně nezáleží a klidně si pojede za jinou. Vždyť jsem to sama takhle chtěla. Žádné závazky. Tak tady to mám. No ale stejně mě to sere.

Ležíme vedle krbu a já najednou začnu z ničeho nic brečet.

„Copak? Duongko, pročpak brečíš?“ ptá se mě nechápavě Jakub, v očích děs a panika.

„To nic,“ popotahuju a najednou se totálně rozbulím. Mně je to tak líto. Fakt jsem to zkazila. Neměla jsem ho nutit jet na tu svatbu a teď je mi trapné mu říct, ať nikam nejezdí, ať zůstane na baráčku se mnou, ať celý víkend leží vedle mě. Prostě aby hladil a objímal jenom mě a nikoho jiného. Ať jeho úsměv a veškerá pozornost patří jenom mně. Proč to tak nemůže být? Proč to nechápe?

Vzlykám a zírám do ohně, jako kdyby se mezi plamínky měla zobrazit nějaká nápověda, co mi pomůže říct svá přání nahlas. Čekám, až to Jakubovi dojde. A nic.

Jakub se ani nehne, jen mě něžně hladí po vlasech a nic neříká. Jak tak ležím celá schoulená v jeho náručí, zády k němu, aby neviděl slzy, které mi proudem stékají po horké tváři, dostanu hroznou chuť zadržet čas. Aby se tahle chvilka zastavila, my zůstali zamrzlí před krbem na baráčku a nikdy to neskončilo. Je mi tak nesmírně dobře, až mě to děsí. Co když to ale necítí jako já? Co mu asi tak probíhá hlavou? Nebo je to jako v tom vtipu, že já tady celá ubrečená a zmatená řeším, jak to spolu máme, zatímco on řeší, že je na stropě pavouk?

„Myslím, že bychom se měli přestat vídat.“

Jakub si povzdechne.

„Proč to říkáš? Vždyť to sama nechceš,“ odpovídá mi klidně.

„Ne, myslím to vážně. Bylo by lepší to ukončit, než to začne být mezi námi moc vážné. Já s tebou nemůžu chodit. Teď na to nemám. A ty seš strašně fajn kluk, nehodíme se k sobě. Bylo by lepší se jen kamarádit než se pokoušet o nějaký vztah, který je předem určený k zániku.“

„Já jsem opačného názoru,“ odporuje mi pevně Jakub.

„No ale já si jsem jistá. Jsme moc odlišní. Nehodíme se k sobě. Nemá to cenu, proč ztrácet čas. A vůbec, netlač na mě. Já nechci žádný vztah. Potřebuju být sama. Jsem moc složitá. A ty seš mladší.“

„Já na tebe přece vůbec netlačím. Je mi s tebou ale hezky a nevidím důvod, proč bychom to neměli zkusit. Žijeme jen jednou, proč hned zatracovat něco, co jsme ani nezkusili? Co když to vyjde? Nebylo by škoda o tu možnost přijít?“

Dlouho mlčím. Poslouchám ho napůl, protože moje mysl se soustřeďuje na to, aby našla dost důvodů, jak z toho vybruslit. Musím najít nějakou pádnou a jasnou argumentaci, jak mu vysvětlit, že to nemá šanci a že se k sobě vážně nehodíme.

„Když ty seš hrozně nezodpovědný. Mladý, nerozvážný. Do všeho se pouštíš hlavou, jsi na mě moc bláznivý a vůbec nemyslíš na budoucnost. Žiješ jen pro ten dnešek, jako kdyby na tom, co přijde, nezáleželo. To je na mě moc. Já potřebuju někoho, kdo plánuje, kdo nelítá pět metrů nad zemí. To je moje role ve vztahu. Já to totiž jinak neumím. Nedokážu si představit, že bych měla u sebe taky snílka, který se do všeho vrhá bezhlavě a nemyslí logicky. Já potřebuju, aby mě ten partner právě uzemnil, protože já jsem věčně zmatená a… no prostě magor. Blázen, chápeš? Dva blázni spolu… to by nedopadlo dobře. Buď přece rozumný.“

Vstávám z matrace a jdu si sednout na gauč. Cítím, že tohle budě ještě na dlouho.

„Já neříkám, že když spolu zkusíme být, tak to musí za každou cenu vyjít. Navíc jen pro tvoji informaci: já zas takový kaskadér nejsem. Věci si promýšlím a vše si v hlavě kalkuluju ještě předtím, než něco řeknu nahlas. Jenom ty nemáš šanci to vidět, protože jsou moje myšlenky moc rychlé,“ Jakub vstane a chodí po pokoji.

„To je blbost. Odpoledne jsem za tebou přišla s tím, že jsem nikdy nebyla na Moravě ve sklípku, a chtěla jsem tak jet už příští víkend. Prostě jsem vystřelila ten svůj nápad do vzduchu. Čekala jsem, že mě pošleš do háje, že je to moc rychlé, spontánní a že se nad tím potřebujeme zamyslet. Ty ne. Ty mi rovnou řekneš, že pojedeme, proč ne. Tohle přece není příklad zodpovědného člověka, který si vše promýšlí. A není to tím, že bych byla pomalá a nestíhala tvé myšlenky. Jak jsi to vlastně myslel? Chceš říct, že jsem blbá?“ začínám pěnit, protože mi docházejí rozumné argumenty. Jak to, že má zase navrch? Copak jsem se ve Francii nic nenaučila? Bojuj, mluv, odporuj, vyzývej k diskuzi, trvej na svém a neustupuj, přesvědč toho druhého.

„Boha jeho, kdes k tomu přišla? Naopak, já si myslím, že jsi dost inteligentní na to, abys věděla, že se tomu vztahu bráníš naschvál, přestože to chceš. Stejně jako já. A neříkej, že ne. Akorát nechápu, co ti v tom tak brání. Že jsem o dva měsíce mladší? Já vím, že podle nějakého debilního všeobecného mínění je ideální rozdíl pět až sedm let, ale věk je přece relativní. Že jsem moc spontánní a chci zkoušet věci, které jsem dosud nezažil? Já jsem prostě v životě zakusil dost špatných období a teď mám konečně šanci si ten život užít. Tak se to snažím dělat. Nikdy totiž nevím, kdy zas klesnu až na dno, kdy nebudu mít ani co jíst. Až budu muset řešit, abych přežil, a ne žil. Tak si to teď chci užít, dokud to jde,“ chrlí ze sebe Jakub.

V hlavě se mi honí miliony věcí, které mě napadají pokaždé, když začnu něco cítit k nějakému chlapovi. Přijme ho moje rodina? Jaké všechny překážky budeme muset překonávat? Co rodina ve Vietnamu? Pokaždé, když jsem přijela do Vietnamu, všichni do mě hučeli, abych si našla Vietnamce. Budou muset rodiče čelit kritikám z komunity? Vždyť znají celou Sapu a mají známé po celé republice. Budou smutní? Nebude jim líto, že si se zetěm pořádně nepopovídají? Naučil by se Jakub vietnamsky? Zvykne se na naši kulturu, rodinu, zvyky? Bude některé tradice dodržovat se mnou? A co děti? Všichni vždy říkali, že smíšené děti to mají nejhorší. Nepatří nikam. Ani k Čechům, ani k Vietnamcům. Kdybych si vzala Vietnamce, tak budu mít aspoň čistokrevné děti. Budeme spolu čelit české nátuře a xenofobům. Ale když budou napůl, bude to ještě horší. Nebo snad lepší? A co ta rozvodovost smíšených dvojic? Jak se na nás budou dívat v komunitě? Sakra, co to dělám? Vždyť už tu byly a jsou páry, kterým to funguje. Třeba by to mohlo fungovat i nám. No a hlavně… já ho mám asi fakt ráda.

„A proč já? Proč vůbec chceš být se mnou? Všichni chlapi, s kterými jsem byla… Byla jsem na ně moc složitá. Já jsem náladová, jako opravdu hodně emočně flexibilní, prdlá a často nevím, co chci. To opravdu chceš být s někým takovým? Proč, proboha? Já tě fakt nechápu.“

Jakub se hluboce nadechne: „Protože…“

Nemůžu ani dýchat, jak napjatě čekám, co z něco vypadne.

Naštěstí se moc nerozmýšlí a s pohledem zasněně upřeným na strop dodává: „… s tebou je život prostě hezčí.“

Bože, tak tohle slyším poprvé. Nechápu, já už ničemu fakt nerozumím. Co když má ale pravdu? Co když se sama připravuji o možnost být šťastná? Je mi s ním dobře? Je. Má skvělý smysl pro humor. Je hodný, zábavný. Když jsem s ním, jsem sama sebou a vůbec se nemusím hlídat. Jde to tak nějak samo, že si nemusím na nic hrát. Dokážu si dokonce představit, že bych ho přivedla domů. To už je přece něco. Tak o co mi jde?

Jsem v příliš velkém šoku, abych cokoli říkala.

Nastává dlouhé ticho, venku se začíná rozednívat. Ptáčci cvrlikají a v krbu dohasíná. V pokoji začíná být zima, ale mně je neskutečně teplo. A když mě Jakub k sobě tiskne, jako by najednou všechno bylo na svém místě. Tak, jak to má být. Zaplaví mě vlna klidu, jaký jsem dlouho necítila.

Útěk do Francie

Do Francie jsem se dostala vlastně úplnou náhodou. Vždycky jsem měla k francouzštině blízko. Můj pradědeček je totiž údajně Francouz. S praprababičkou se sblížil během koloniálních let. Možná odtud pramení moje úchylka zvaná frankofilie. Proto mám na Vietnamku docela kulaté oči. I když já vypadám nejvíc evropsky, když se něčemu divím.

V prváku jsem začala na Aktuálně.cz celkem dost otevřeně blogovat o vietnamské komunitě, čímž se mi zhroutil svět. Bylo mi líto, že mi někteří Vietnamci nadávají za to, že se cítím být banánovým dítětem – zvenku žlutá a vevnitř spíš česká. Bolelo mě, že se mě kvůli blogování stranili někteří kamarádi a známí. Ať už z vlastního rozhodnutí, nebo protože jim to nařídila maminka.

Vždycky jsem chtěla na Erasmus, ale jako většina rozumných studentů jsem plánovala vyjet až po druháku nebo po bakalářských zkouškách. Přesto jsem na konci prváku šla na výběrko, abych věděla, co mě následující rok čeká. Ani jsem se nepřipravovala, nedělala si naděje, a nakonec jsem na podzim 2008 na rok odjela do Štrasburku studovat politologii na Institutu politických studií (Sciences Po).

V konečném důsledku se mi studium ve Francii docela hodilo. Rozčilovalo mě, že mi na mail psali cizí lidé, abych jim vysvětlila, jak si dovoluji používat tak hanlivou metaforu, když oni se jako banánové děti necítí. Přišlo mi absurdní, že si moje články někdo může vyložit tak, že mu cpu, ať se tak označuje. Tenkrát jsem nechápala, že někteří lidé jednoduše nemají nadhled a berou vše moc vážně a doslova. Nesnesla jsem, že mi anonymně nadávali do blázna, co ztratil veškeré kořeny. A přitom já mluvila plynule vietnamsky, jedla jsem a vařila vietnamsky, znala jsem vietnamskou kulturu, tradice i zvyky. Jenom se mi to vše občas pletlo dohromady s českou kulturou jako rýžové nudle. Jasně, nežila jsem ve Vietnamu, takže jsem si informace od rodičů doplňovala Googlem. Ale jako (ta, která ztratila kořeny) jsem se skutečně necítila.

Rozhodla jsem se tedy pro zbabělý útěk do ciziny, abych si od všeho a všech mohla odpočinout, zažít nové věci, poznat nové lidi a dívat se na vše s odstupem. Sice jsem ještě první měsíce ve Francii pokračovala v blogování, protože jsem se nechtěla nechat škarohlídy a kritiky umlčet. Nebylo to tak, že bych pod návalem kritiky, jakou jsem pociťovala, okamžitě přestala blogovat, abych od nich měla pokoj. Občas jsem komentovala dění v Čechách, porovnávala život mezi Českem a Francií, ale postupně mě chuť blogovat přešla a nechtěla jsem se do ničeho nutit. Žila jsem ve Francii jiný život, byla jsem moc daleko od českého dění.

Do Francie jsem utíkala za lepším vzdělávacím systémem, protože mi v Čechách nevyhovoval styl profesor něco řekne, studenti se to nadrtí a pak na zkoušce opakují to samé. A když má někdo náhodou odlišný názor než vyučující, je oheň na střeše. Vadilo mi, že se během přednášek více nediskutuje, nehledají se argumenty, a pokaždé když jsem narazila na profesora, který byl spíš moderátor a nechal nás mezi sebou diskutovat, přišlo mi to osvěžující a chtěla jsem takových hodin zažít více. Ve Francii se mi splnil sen o přednáškách plných výměn názorů, kde jsme obhajovali svá stanoviska a postoje. Možná až moc. Znáte Frantíky a jejich výřečnost.

Studium ve Francii pro mě znamenalo i totální volnost od lidí, které jsem v životě vlastně ani nechtěla mít. Vyrostla jsem na malém městě o třech a půl tisících obyvatelích, kde jsme byli jediná vietnamská rodina. Na základce jsem byla jediná Vietnamka a skoro všichni mě tam znali. Cizí lidé mě zdravili jako starou známou a i v okolních vesnicích věděli, že jednou budu doktorkou. A to jsem přitom o téhle kariéře sama nikdy ani nepřemýšlela. Toužila jsem po anonymním životě, a proto jsem odešla studovat do Prahy. Ale ani tam se mi nevyhnuly řeči, které se o mně vedly. Vietnamská komunita v Čechách je skvěle propojená. Moji rodiče mají známé snad po celé republice. A pro mě byla Sapa (největší vietnamská tržnice v Čechách, nacházející se v pražské Libuši – takový malý Vietnam) v té době největší síť drbáren.

Potřebovala jsem také naprostou volnost od rodičů. Chtěla jsem si dokázat, že umím být zodpovědná sama za sebe, a hlavně jsem prahla po tom, žít jen po svém. O mém životě ve Francii rodiče nic nevěděli, takže mi ani žádné rady dávat nemohli. Občas jsme si zaskypovali, sem tam se nenápadně pokoušeli zjistit, jestli jsem si ve Francii nenašla nějakého chlapce. Později se mi přiznali, že si tehdy uvědomili, že by byl lepší i ten Čech než nějaký Francouz, kterému by nerozuměli ani slovo.

Zajímavé bylo, že když jsem žila ve Francii, rodina mi až tak nechyběla. To jsem si vždy uvědomila, až když jsem se vrátila a zjistila, že jsem přišla o spoustu rodinných akcí a životních událostí. Ale jak člověk žije odtržený od rodinné reality tam daleko v cizině, tak to vnímá jakoby přes hustou mlhu.

V Čechách jsem si nedokázala najít vietnamské přátele, přestože jsem se během puberty dost snažila. Byla jsem zvědavá na pohled jiného „banána“. Celý gympl jsem řešila, jak to asi mají jiné Vietnamky, které se narodily ve Vietnamu a vyrostly v České republice. Když jsem takové lidi v Česku potkala, zjistila jsem, že až na výjimky si se svými vrstevníky vlastně nerozumím. Byli na mě moc ekonomicky zaměření, přemýšleli příliš materialisticky, byli ve své podstatě dost pokrytečtí a báli se vyjádřit svůj názor nahlas. A tak jsem utíkala do Francie za vietnamskými kamarády, kteří by mi byli bližší v nátuře i v pohledu na svět. A opravdu jsem je tam našla – , em Trang, em Quân, em Thanh. Byly to holky ze severu i jihu Vietnamu, studovaly různorodé obory a nebály se žít upřímně a mluvit o věcech otevřeně.

V Čechách do nás mladých všichni ze starší generace hustili, že se musíme dobře učit a správně se chovat, aby se o nás Vietnamcích mluvilo jen v dobrém. Takže jsem celý život měla pocit, že musím kdekomu dokazovat, že jsem dobrá a že za něco stojím. Ten pocit, že se musíte zalíbit všem, byl strašně otravný. Co je mi do nějakých cizích lidí, na kterých mi ani nezáleží? Proč bych měla komukoli něco dokazovat? Snad sama vím, zda za něco stojím, ne? Ve Francii jsem poprvé poznala, jaké to je, když mě nikdo neškatulkuje. Nikomu jsem tam nemusela dokazovat, že mám právo na to, aby mě brali jako sobě rovnou. Když jsem někde někomu řekla, že jsem z Vietnamu, všichni vyprávěli o svých známých, kteří jsou chytrými žáky a pracovitými kolegy. Ne jako v Čechách, kde jsem musela vysvětlovat, že i v tržnici jsou mezi prodejci velmi vzdělaní lidé, kteří ve Vietnamu pracovali jako lékaři nebo právníci. Vlastně jsem měla pocit, že jsem v Česku pořád musela něco vysvětlovat.

Po roce na Erasmu jsem se vrátila do Čech, kde mi druhý ročník uznali, a tak jsem mohla rovnou do třeťáku. Tam jsem vydržela jen jeden semestr a už jsem zas pádila do Bruselu na pracovní stáž. To nutkání vypadnout co nejrychleji zase za hranice umocnil i nemilý incident s bytem na Karlově náměstí, který mi majitelka nechtěla pronajmout, protože jsem byla „cizinka“. Přišlo mi to tak absurdní, že jsem nevěděla, jestli se nahlas smát, nebo brečet. Každopádně jsem byla rozhodnuta uzavřít svoji kapitolu Česko. Během stáže v Bruselu jsem po nocích psala bakalářku, abych mohla udělat státnice a na magistra odjet opět do Francie. Spolubydlící pařili a já makala, abych nemusela zůstat v České republice, kterou jsem v té době viděla jako jednu z nejxenofobnějších zemí světa. Já vím, že to byla zkreslená představa a jedna špatná zkušenost nereprezentuje celou společnost. Ale mně bylo tenkrát strašně líto, že jsem se celý život nějakým způsobem snažila, abych vietnamské komunitě nedělala ostudu, abych se Čechům odvděčila za to, že jsem tu mohla žít a studovat. A pak přijde nějaká baba, která mi nepronajme byt jen kvůli tomu, že jsem žlutá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Banánové dítě – Vietnamka v české džungli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.