Škola, základ malérů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Věra Hudáčková Barochová

Škola, základ malérů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Atentát na prezidenta

O velké přestávce sestřelil prezidenta (z nástěnky). Dostavte se do školy během konzultačních hodin (čtvrtek 15.00–17.00).

Karpíšková, tř. uč.

Mamka se měla každou chvíli vrátit ze školy a já byl jako na trní. Vzkaz ze školy jsem jí dal přečíst na poslední chvíli. Na stole ještě pořád ležela žákovská. Zíral jsem na ni, jako by se tím dalo něco změnit, ale ve skutečnosti jsem dobře věděl, že mi to tentokrát jen tak neprojde. Karpíšková kvůli poničené nástěnce řádila jako černá ruka a mamka byla naštvaná, už když do školy odcházela.

„To přežiješ,“ chtěla mě uklidnit Klára, ale moc se jí to nedařilo. Klára je mámina sestra. Nastěhovala se k nám, když děda s babičkou umřeli při autonehodě. Já jsem tenkrát byl ještě moc malý, a proto si z té doby nic nepamatuju. Jsem rád, že Kláru mám. Je jen o deset let starší než já a všichni si myslí, že je moje sestra. Přestože už je dospělá, dost si spolu rozumíme. Na rozdíl od mámy nic nehrotí, takže s ní můžu probrat věci, o kterých se mi s mamkou nechce mluvit. Třeba zrovna teď byla první, komu jsem se pochlubil s jednou skvělou novinkou: „Trenér starších žáků si mě všimnul v bazénu. Myslí si, že mám talent, a zařídil by mi, abych se dostal k nim do oddílu. To je bomba, ne?“

„Ale ne moc dobře načasovaná,“ ušklíbla se Klára. „Musel bys třikrát týdně jezdit do Prahy. Na to se máma moc nadšeně tvářit nebude, zvlášť po tom atentátu ve škole. Čím ses vlastně do té nástěnky strefil?“

„Šipkou. Ale nestřílel jsem po prezidentovi. Mířil jsem na Honzu a minul jsem. Ta nástěnka visela hned vedle.“

„Ani nevím, že s tebou nějaký Honza chodí do třídy,“ zamračila se. Občas má snahu mě vychovávat. Chtěl jsem jí vysvětlit, že Honza říkáme bustě Komenského, ale ve dveřích právě zachrastily klíče. Mamka v předsíni odhodila kabelu, zula si boty, ani je neuklidila a zmizela v koupelně. Sotva se pozdravila s Klárkou, na můj pozdrav neodpověděla. Klára na mě mrkla a šla za ní. Všimnul jsem si, že za sebou nezavřela dveře. Potichu jsem se k nim přesunul, abych zjistil, co si budou povídat.

Mamka cpala do pračky prádlo a tvářila se přitom dost zuřivě. Zaslechl jsem, jak se za mě Klára přimlouvá: „Nebuď na něj tak přísná. Už tak má spoustu učení. Možná by potřeboval víc volnosti.“

„Spoustu učení! To určitě! Sotva přijde ze školy domů, letí taška do kouta a Jáchym s prknem do skejtparku. Přitom je tak chytrej – a školou sotva prolejzá. Co z něj bude, jestli to takhle půjde dál?“

„Nepřeháněj, na skejtu přece není každý den,“ zastala se mě Klára.

„Každý den ne, to je fakt. Někdy stráví odpoledne v bazénu,“ mamka byla rozjetá.

„Správnej kluk musí sportovat,“ namítla Klára.

„Teď mi ale fakt nepomáháš,“ řekla máma a zapnula pračku. „Abys věděla, ta zničená nástěnka byla jen poslední kapka. Karpíšková mu navrhuje dvojku z chování.“

„Vážně?“ nechtěla věřit Klára.

„Nepřipravuje se na vyučování, při hodině nedává pozor a pořád zapomíná pomůcky. Ani úkoly nepíše.“ Mamka se na chvíli odmlčela a pak si povzdechla: „Stěžovala si, že je na ni drzej… Nejhorší na tom je, že ho někdy i chápu. Ta učitelka je vážně hrozná. Nakonec jsem se s ní pohádala.“

A bylo to tu zas. Všechno, co si myslí, řekne mamka hned nahlas. Někdy dokonce víc než hlasitě. Mívá proto občas problémy. A co je horší, že často z toho mám nepříjemnosti i já.

„Zase na tebe valím svoje starosti,“ omlouvala se teď máma Kláře. „Ale moc mi pomáhá, že se mám komu svěřit.“

Klára se zatvářila provinile: „Asi je čas, abych ti něco řekla… Dostala jsem místo fotografky v jedné reklamní agentuře.“

Mamka se rozzářila: „Ale to je skvělá zpráva! To musíme hned oslavit!“

„A budu se stěhovat do Prahy,“ dodala Klára a pokračovala, jako když nevidí, že máma lapá po dechu: „…abych nemusela dojíždět. Už jsme si s Ivanem našli podnájem…“

Jedno se naší třídní musí nechat – sliby plní. Na čtvrtletní klasifikační poradě mi dvojku z chování opravdu navrhla. A že by mi za takové vysvědčení mamka povolila tréninky v Praze, to fakt nehrozilo.

Zvonění je pro učitele!

Pozoroval jsem mouchu. Seděla na okenním rámu. Každou chvíli vzlétla, zakroužila nad parapetem a za chvíli se vrátila na stejné místo. Málem jsem usnul nudou, jenže nic zajímavějšího se v tu chvíli dělat nedalo. Měli jsme hodinu s Karpíškovou. Během posledních prázdnin školník zbrousil a znovu nalakoval lavice, takže nebylo ani co číst.

Myslel jsem na to, jak je doma bez Kláry smutno. Odstěhovala se už před měsícem a domů za tu dobu přijela jen dvakrát. Občas mě napadlo, že by bylo fajn chovat nějaké zvíře. Aspoň bych doma nebyl úplně sám, když je mamka v práci. Jenže ona se psů bojí a na kočky je alergická.

Zazvonilo. Všichni jsme vyrazili. Bylo kam spěchat – nejrychlejší se vyhnou frontě na oběd.

„Zvonění je pro učitele, ne pro žáky!“ zastavila náš úprk Karpíšková, nepříjemná jako obvykle, a mávnutím ruky nás poslala zpátky do lavic. „Pokyny ohledně konce výuky dávám já.“

Otráveně jsme se vrátili. Tak se stalo, že nás v jídelně předběhli osmáci, i když to mají ze třídy o dost dál než my, a frontu na oběd jsme si vystáli všichni.

Odpoledka byla trochu záživnější než obvykle. Celá škola totiž nacvičovala požární poplach. Cvičné poplachy mám rád: trochu se při nich proběhneme a zameškáme vyučování. Občas se taky něco semele. Jako třeba když si školník zabouchnul dveře a nemohl vypnout zvonek. Zvonilo tehdy nepřetržitě půl hodiny. Tentokrát se zase rozbrečelo pár prvňáků, protože si mysleli, že škola hoří doopravdy, a jejich třídní Zahrádkové chvíli trvalo, než je uklidnila.

S Markem jsme se bavili o tom, co bychom dělali, kdyby požár opravdu vypuknul. Předně jsme se shodli, že by nám neukápla ani slza, a pak jsme byli zajedno, že by nás nikdo nedonutil odejít ve dvojicích na školní dvůr obehnaný vysokým plotem. Vymýšleli jsme vlastní únikový plán, takže jsme si nácvik docela užili, ale přišli jsme kvůli tomu o přestávku. Postupně jsme do přípravy důkladnějšího únikového plánu zapojili celou třídu a pokračovali ještě po návratu dovnitř. Nikdo z nás si při tom nevšimnul, že už dorazila i Karpíšková, dokud nezaječela: „Okamžitě do lavic! Neslyšeli jste zvonění?“

Všichni ztichli.

„Ale zvonění je pro učitele, ne pro žáky,“ prohodil jsem směrem k Markovi. Jenže v tom tichu to bylo slyšet víc, než bych si přál.

Karpíšková zalapala po dechu: „Tak tobě zřejmě dvojka z chování nestačí. Žákovskou knížku! Hned!“

Ještě při hodině jsem se pod lavicí podíval, co mi zapsala tentokrát: „Dostavte se během konzultačních hodin…“ Dál už jsem ani číst nemusel. Originální zrovna nebyla, ale na malér to stačilo. Radši jsem nemyslel na to, jaký trest si na mě mamka za to vymyslí. Od její minulé schůzky s Karpíškovou už mám zakázané skoro všechno, co mě baví, přestože jsem zkusil i trochu vydírání:

„Pořád říkáš, že nechceš, abych vysedával u počítače, a skejt i plavání mi zakazuješ, tak co mám podle tebe celý dny dělat?“

S mámou nebyla žádná řeč. Strčila přede mě letáček s nabídkou školních kroužků pro druhý stupeň: „To jen abys netvrdil, že nemáš na výběr,“ řekla a odešla do kuchyně.

Zíral jsem na ten seznam a nemohl jsem uvěřit, že to někdo myslí vážně. Mohl jsem si vybrat: místo plavání hodina angličtiny navíc a místo skejtu – tvořeníčko s Karpíškovou. Tvořeníčko? Kolik nám podle nich je? Další možností byl šachový kroužek, který vede babička Suchánka z devítky. Pecka.

Seznam jsem zmačkal a znechuceně jsem s ním mrsknul do kouta, ale brzy jsem ho odtamtud vylovil zpátky. Zbytek odpoledne jsem strávil házením té papírové koule do odpadkového koše. Takže nakonec mi seznam kroužků přece jen zábavu poskytnul.

Soutěž o nejlepší třídu

Další týden jsem prožil peklo. Nenašel jsem odvahu mámě říct, že má zase přijít do školy, ale o to víc jsem na to pořád myslel. Nedokázal jsem se soustředit ani na písemku z matiky, konkrétně na opisování od Marka. Takže za pět. Jako by to nestačilo samo o sobě, Karpíšková nám zapisovala známky do žákovských a přitom si všimla, že v té mojí chybí mámin podpis pod jejím vzkazem. Zkusil jsem mlžit, že ho mamka četla, ale neměla zrovna po ruce propisku a určitě se do školy chystá, jenže to asi moc přesvědčivě neznělo.

Ten den Karpíšková vyhlásila soutěž o nejlepší třídu na škole: „Ve třídě, která bude chtít uspět, se budou muset snažit všichni,“ neodpustila si poznámku směrem ke mně. „Hodnotíme prospěch, úklid učebny, umístění ve všech soutěžích, kterých se škola zúčastní, ale také chování a aktivitu. Vítěze čeká na konci roku třídenní zájezd do Berlína.“

Holky začaly pištět nadšením, jako by už měly výhru v kapse. Komu by se nelíbil třídenní výlet místo školy…

Po přestávce se Marek ze šatny vlekl jako na popraviště. Měli jsme tělák a na ten je fakt dřevo. Tvoříme spolu slušný tým – bezvadně se doplňujeme už od jeho nehody v tělocvičně. Marek té události říká ÓERTÉ (Okamžik Rozbitých Tlam).

Stalo se to na začátku první třídy. Skákali jsme tenkrát přes kozu a Marek nejenže ji nepřeskočil, ale zakopl už při rozběhu, upadl na odrazový můstek a rozbil si při tom nos. Mikimu a Jirkovi jsem pak rozbil nos já, protože se mu smáli.

Pak už Marek nikdy pro smích nebyl. Nebo možná byl, ale nikdo se mu pošklebovat neodvážil, přestože je v tělocvičně pořád jako slon v porcelánu. Na rozdíl ode mě. Tenkrát byl moc rád, že jsem se ho zastal, a od toho dne mi na oplátku pomáhá s učením. Takže mi dá opsat každý úkol. Tedy pokud si vůbec vzpomenu, že jsme nějaký dostali.

Stali se z nás nejlepší kamarádi.

Tělocvik ve škole ale nemám rád ani já. Nástupy podle velikosti, rozcvičky na značkách, obíhání kolem tělocvičny. Se sportem to nemá nic společného.

Na konci hodiny nám Karpíšková oznámila, že nás pozítří čeká sportovní den: „V městské hale proběhnou atletické závody základních škol. Body, které získáte, se samozřejmě započítají do školní soutěže. Tady vidíte, že příležitost, jak se do soutěže zapojit, najdeme pro každého. Dokonce i pro Jáchyma.“

No jasně. To by se Karpíšici hodilo. Na minulých závodech naše třída posbírala nejvyšší počet bodů díky mně.

„Nechám vám ve třídě přihlašovací formuláře,“ pokračovala třídní. „Dejte pozor, kam se zapisujete, některé disciplíny se časově překrývají. Hlavně se čitelně podepište! Dohlédne na to… třeba Dana.“

O přestávce Dana přiběhla nejdřív za mnou. „Kam tě mám zapsat, Jáchyme? Každý může může startovat nejvýš třikrát. To je smůla, co?“

Pokrčil jsem rameny: „Mně je to jedno. Letos závodit nebudu.“

„Cože? Proč ne?“ netrpělivě podupávala.

„Kvůli Karpíškový nemůžu chodit do plaveckýho oddílu. Dostal jsem zaracha, na co si vzpomenu, a za to jí mám vyhrávat nějaký závody?“

Dana byla dost nechápavá: „Jak to – jí? Snad nám, ne? A měl by ses trochu snažit, protože ty tvoje poznámky nám spoustu bodů srazí.“

Vokurka vytáhla obočí a přisadila si: „Takže sabotáž závodů natruc třídní?!“

„Starej se o sebe a mně dej pokoj,“ naštval jsem se a obrátil se k ní zády.

„To je teda výborný,“ přidala se k ní Dana. „Kvůli tvým problémům s třídní máme všichni prohrát soutěž?“

„Nedohaduj se s ním. Stejně nemá žádnou kondičku, když nesmí trénovat. A nebejt první, to by asi nerozdejchal,“ rýpnul si Miki. Pepa se ušklíbnul: „Jasně, výmluvy srábka!“ Nečekaně si přisadil i Jirka. Prohlásil, že jsem primadona. A to už jsem toho měl vážně dost. Skočil jsem po něm, ale Miki s Jirkou mu okamžitě vystartovali na pomoc. Málem z toho byla pořádná rvačka a pro mě další malér. Nikdy jsem neslyšel zvuk školního zvonku tak rád. Kluci se rozprchli do lavic, protože další hodinu u nás měl ředitel.

Zbytek dne nestál za nic. Skoro všichni ve třídě na mě byli naštvaní. Mrzelo mě, že to nechápou, ale nejhorší bylo, že do mě začal hučet i Marek: „Nebude tě to štvát? Budou to první závody bez tebe.“

„To zvládnu,“ ujistil jsem ho.

Marek přikývnul a víc jsme o soutěži nemluvili. Pochopil, že mi to není příjemné.

Před odchodem ze školy mě odchytila Karpíšková: „Nezapomeň matce vyřídit, že má přijít do školy, konzultační hodiny jsou už zítra.“

Jako by na to šlo zapomenout.

„Třeba zrovna dneska máma přijde z práce pozdě, nebo dokonce až budu spát,“ uvažoval jsem nahlas. „Potom bych jí ani nic vyřídit nemohl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Škola, základ malérů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.