Jiří Dobrylovský

Tajemství Prokopa Velikého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Dobrylovský, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8715-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8716-1 (mobi)

PROLOG (2018)

Strážce s nepříjemným mrazením v zádech dočetl krátkou latinsky psanou recenzi silně poškozeného manuskriptu, který, jak bylo patrné nejen z posudku samého, ale i z datace v rukopisu uvedené, vznikl někdy v první polovině patnáctého století. Rukopis svému čtenáři, muži budícímu v každém ohledu respekt, nic neříkal, neboť byl psaný pro něj neznámým jazykem, ale pokud se dávný autor abstraktu nemýlil a své hodnocení nepřeháněl, pak se jednalo o neobyčejně výbušný text. Zejména pro dnešní dobu. Strážce si umínil, že si dokument zkopíruje a posléze si jej nechá přeložit do své mateřštiny, aby se mohl osobně seznámit s myšlenkami, které neznámý recenzent z 16. století považoval za natolik nebezpečné, že v závěru svého hodnocení doporučil rukopis uložit v nejtajnějším oddělení vatikánské knihovny. Přičemž slovo uložit neznamenalo nic jiného než eufemismus pro „navěky pohřbít“.

Skutečnost, že přísně tajný dokument kvůli překladu opustí své staleté vězení, muži nezpůsobovala žádnou starost. Věděl, co si může dovolit, a dobře znal své možnosti, ale především si byl vědom své nesmírné odpovědnosti. Před církví, před lidstvem a před veškerou budoucností.

Neboť on nebyl jen tak ledajaký strážce. On byl Strážce.

V dalších dnech – poté, co již měl k dispozici věrný překlad textu – se zahloubal do studia dávného poselství. Strážcova počáteční skepse, plynoucí z pochopitelné úvahy „co asi tak zvláštního mohl někdo v patnáctém století vědět“, se však postupně rozplývala a byla nahrazována úžasem. Úžasem a ohromením nad tím, jak se historie opakuje a jak problémy současného světa odpovídají tomu, s čím byli lidé konfrontováni již před šesti staletími. Recenzent z 16. století vůbec nic nezveličoval, když text označil za výbušný. Koneckonců, vycházel při tomto názoru z dlouhého vysvětlujícího dopisu jednoho z nejvýznamnějších představitelů řádu Tovaryšstva Ježíšova, který si Strážce díky svým konexím mezitím rovněž opatřil. Mýlili se však oba, jak anonymní recenzent vatikánské knihovny, tak i zmíněný jezuita Petr Kanisius, když se domnívali, že aby nemohl působit problémy, nejlepším řešením je tento materiál pohřbít. Přesněji řečeno, v 16. století snad ještě bylo možné na celou záležitost takto pohlížet, ale dnes ne. Dnes již v žádném případě.

Protože dávno předvídaná katastrofa, tím si byl nyní Strážce zcela jistý, je zde. Jen ještě nepropukla v plné síle.

LIPANY (1434)

28. května L. P. 1434

Marnost nad marnost, zapsal již před tisíciletími starozákonní Kazatel a já se po dnešním k ničemu nevedoucím jednání musím s úctou sklánět před jeho moudrostí. Věřil jsem, že Diviš Bořek, v minulosti můj druh a spolubojovník v tolika slavných bitvách, si zhoubné důsledky hrozícího krveprolití uvědomuje. Dokud se do sebe v bitvě nezakousneme jako vzteklí psi, tak ještě není nic ztraceno, proto také když před polednem k naší vozové hradbě dorazil herold Panské jednoty s návrhem na osobní setkání vůdců obou stran, ani na okamžik jsem neváhal. Přestože jsem si byl vědom postranních úmyslů našich protivníků. Pokud jsou obě strany opevněné ve svých vozových hradbách, je každý útok předem odsouzený k nezdaru. Můžeme tak proti sobě stát a dívat se na sebe třeba celé týdny, avšak čas je přitom spojencem naším, ne jejich. Polní vojska jsou na dlouhá tažení a dlouhotrvající obležení zvyklá, naproti tomu narychlo sehnaná vojenská hotovost našich soupeřů se rozuteče nejpozději v okamžiku, kdy začne mít problémy se zásobováním. Přesto jsem souhlasil s vyjednáváním, poněvadž vojenské zřetele jsou rozhodující jen tehdy, pokud stojíme proti zapřisáhlým nepřátelům. To ale nebyl tento případ; ti tam, na druhé straně, byli mnoho let mými spolubojovníky a nacházela se mezi nimi i řada mých dobrých přátel. A proto jsem byl ochotný udělat cokoliv, abych hrozícímu krveprolití zabránil…

Z vozové hradby spojených táborských a sirotčích vojsk se na chystané setkání vypravili Prokop Holý, Jan Čapek ze Sán, Bedřich ze Strážnice a další vůdci; v tu samou chvíli se na okamžik rozevřela i vozová hradba Panské jednoty, kterou opustili Diviš Bořek z Miletínka, Vilém Kostka z Postupic či Hynce Ptáček z Pirkštejna, vesměs umírnění husité toužící po smíru s katolickou církví.

Kupodivu, představitelé katolického panstva jako Oldřich z Rožmberka a Menhart z Hradce se jednání neúčastnili. Ať už proto, že se odmítali s opovrhovanými kacíři setkat, anebo to z jejich strany byla jen vypočítavost, aby snad svou přítomností nedráždili husitské radikály. Možná se to dalo považovat za projev ohleduplnosti. S Rožmberkem byla jakákoliv dohoda vyloučená, s panem z Miletínka se snad dohodnout půjde. Prokopovi se trochu ulevilo, ale ne příliš. Jeho optimismus rychle povadl, jakmile mezi příchozími spatřil Přibíka z Klenového, kterého v polních bratrstvech nikdo nenazval jinak než Jidáš. To bylo pro tábory a sirotky jako mávat rudým hadrem na býka.

Obě delegace se setkaly na půl cesty mezi svými leženími a po krátkém vzájemném uvítání – představovat se nemuseli, poněvadž se všichni velice dobře znali – usedli v půlkruzích proti sobě. Jen tak, na trávník, jako správní vojáci. Tím ovšem jakákoliv vzájemná vstřícnost skončila.

Jelikož to bylo vojsko Panské jednoty, kdo k jednání vyzval, bylo na jejím nejvyšším hejtmanovi, aby jej zahájil. Diviš Bořek se proto vzápětí ujal slova:

„Před třemi roky u Domažlic bych vás oslovil jako bratry. Teď jsou z nás nepřátelé, ale přesto bychom se měli pokusit najít cestu, jak zabránit nejhoršímu.“ Po tomto úvodu se pán mocného hradu Kunětické hory pátravě rozhlédl kolem sebe, jaký účinek jeho slova vzbudila.

„Máš pravdu, pane z Miletínka,“ odpověděl jako první Prokop řečený Holý. „Náš vzájemný boj neprospěje nikomu jinému než našim společným nepřátelům. Jde jen o to, jak si kdo ten smír představuje a jaké oběti pro něj kdo bude muset přinést.“

„To je jednoduché,“ vybuchl sirotčí hejtman Jan Čapek ze Sán, válečník honosící se velkou silou a odvahou, za nimiž však rozvaha a moudrost povážlivě pokulhávaly. „Musíte nám vrátit Nové Město pražské, které jste zákeřně přepadli a obsadili, a my se vrátíme zpátky k Plzni dokončit její dobytí.“

Vilém Kostka z Postupic, jeden z nejmocnějších představitelů pražského vojenského svazu, tichým hlasem, avšak naprosto neústupně namítl: „Myslím, že bychom k jednání měli přistupovat s rozumem. Ničemu nepomůže, jestliže někdo bude vznášet požadavky, které jsou v naprostém rozporu se současnou situací v naší zemi. A sotva někdo může očekávat, že jedna ze stran se dobrovolně vzdá všeho, co se jí v posledním roce podařilo získat, a ochotně to přenechá straně druhé.“

„Vyhrožujete nám?“ zbrunátněl Jan Čapek.

„Mírni se, bratře,“ zasáhl do nebezpečně se vyvíjející rozmluvy Prokop Holý, ale než stačil cokoliv dodat, vmísil se do diskuse s neskrývanou ironií Přibík z Klenového, ještě před rokem člen polních vojsk, poté jejich zrádce u Plzně a nyní oddaný příslušník Panské jednoty:

„To, co naši partneři požadují, rozhodně stojí za úvahu. Já osobně jsem pro to, abychom požadavku vyhověli, ale samozřejmě něco za něco. Když my se vzdáme, čeho jsme dobyli, tak ale naopak požadujeme, aby se polní bratrstva vzdala všech statků, kterých v průběhu války nabyla. To, myslím, je naprosto spravedlivé, přece není možné, aby se něčeho zříkala jen jedna sporná strana.“

Prokop Holý, vida před sebou takřka již dokonaný krach jednání, nabádavě pozdvihl ruce: „Prosím,“ oslovil všechny přítomné, „zachovejme klid. Podobné invektivy k ničemu dobrému nevedou.“ Přeměřil si vyčítavým pohledem posledního řečníka. „Nechme aspoň pro tuhle chvíli všechny majetkové spory a vlastnické změny stranou a zaměřme se na něco, co nezpůsobí újmu nikomu z nás.“

„Ty snad o něčem takovém víš, kněže Prokope?“ zeptal se zkoumavě Diviš Bořek.

„Snad,“ pokývl Prokop váhavě hlavou. „Již několikrát v minulosti, když mezi námi hrozil rozkol a vzájemné rozbroje, jsme se semkli kvůli společnému tažení proti našim nepřátelům. Zkusme tedy jako dřív uspořádat nějakou rejsu, během které budeme uprostřed nepřátelského území odkázaní jedni na druhé a znovu si na sebe zvykneme jako na spolubojovníky a bratry.“

Pan z Miletínka věnoval vůdci táboritů nevěřícný pohled.

„Nesmysl!“ vybuchl vzápětí. „Patnáct let nepřetržitě válčíme a každý už toho má dost. Rozhodnout se musí teď a tady!“

Prokop Holý si v duchu pomyslel, že takoví, kteří si v oněch patnácti letech válčením nahromadili obrovské majetky, jako třeba právě Diviš Bořek z Miletínka, by si jich jistě rádi v klidu a bezpečí užívali, ale co ti ostatní, jimž osud tak nakloněný nebyl? Nechal si to však pro sebe a namísto toho tázavě prohodil: „Chceš mne obviňovat, že jsem válečný štváč?“

Diviš Bořek poněkud vychladl: „To ne,“ zavrtěl hlavou, „rozumím tomu, že se snažíš stůj co stůj překonat nepřátelství mezi námi, i když jen za tu cenu, že jednu válku nahradíme jinou. Přiznám se, že tě nechápu. Už po řadu měsíců jsi přece mimo polní vojska, proč ses k nim teď tak najednou vrátil?“

„Když jim přitom hrozí smrtelné nebezpečí?“ pousmál se Prokop posmutněle. „Říkej tomu třeba věrnost.“

„Věrnost je vzácná vlastnost, ale jde o to, komu ji projevujeme. Bratře Prokope,“ oslovil ho Diviš vášnivě, s nejvyšší naléhavostí, přehlížeje přítomnost Prokopových společníků, „uvědomuješ si, že se chystáš zemřít za ty, kteří tě před tři čtvrtě rokem při obléhání Plzně ponížili, zbili, těžce zranili a vyhnali? Proč, Prokope? Copak ti v Praze v posledních měsících něco chybělo? Na univerzitě můžeš být od hodiny jedním z nejrespektovanějších mistrů, nejspíš by tě zvolili i rektorem. Je to snad nedůstojné, dosáhnout stejné akademické hodnosti, jakou kdysi míval i Jan Hus?“

Husitský hejtman si těžce povzdechl: „To jistě ne,“ a chystal se pokračovat v nastoleném kompromisním kurzu, avšak kněz Bedřich ze Strážnice ho předešel.

„Přátelé, bratři,“ obrátil se prosebně na své spolubojovníky z polních bratrstev, „buďme my těmi, kdo přinesou míru největší oběť, a uzavřeme smlouvu s našimi bratry v Kristu.“

Bylo to však marné volání na poušti, na které Jan Čapek ze Sán zareagoval veřejným výsměchem.

„Tak to tedy vyřídíme pěstmi!“ zaryčel a bojovně vyskočil ze země. Všichni ostatní učinili vzápětí totéž a ti nejnedůtklivější přitom sáhli po jilci svého meče.

Prokop Holý s panem z Miletínka měli co dělat, aby vahou svých osobností zabránili znesvěcení probíhajícího vyjednávání a aby docílili aspoň toho, že se účastníci rozejdou bez prolévání krve.

… dělal jsem, co bylo v mých silách, ale jestliže se všichni nedočkavě třesou na to zabíjet své bližní, co proti tomu může dokázat jeden jediný člověk? Jsem bezradný a nevidím východisko. Nestane-li se zázrak, bitva je neodvratná a jen vševědoucí Bůh ví, jak skončí. Početní síly jsou vyrovnané, odvaha mužů, jejich bojová zkušenost a množství zbraní rovněž. Kdož ví, kdo z nás ještě zítra či pozítří uvidí zapadat slunce nad tímto truchlivým světem.

PO BITVĚ (1434)

30. května L. P. 1434

… již dva dny od toho zmařeného jednání stojíme proti sobě, ale kromě občasných posměšných výkřiků z jedné či druhé strany se stále nic neděje. Pomalu už začínám věřit tomu, že k žádné bitvě nedojde. Ještě tak dva, tři dny klidu a vojsko našich soupeřů začnou opouštět první nespokojenci. Jsem si jistý, že i Diviš Bořek si je toho vědom. Co asi udělá, aby potupnému rozkladu své armády zabránil?

Teď se ve vozové hradbě Panské jednoty začal projevovat jakýsi zmatek. Mračna prachu znemožňují udělat si přesnou představu, ale… že by to byli první zběhové? Trochu brzy, čekal jsem od vojáků Panské jednoty víc houževnatosti a trpělivosti.

„Běží!“ ozvalo se několik nadšených výkřiků z té části naší vozové hradby, které byla nepříteli nejblíž.

Ne, to není možné, teď proti nám přece nestojí papeženští žoldáci, aby se dali na útěk jen proto, že jsme nablízku. Jdu tam, musím být u toho.

Bitevní pláň posetá mrtvolami, poházenými zbraněmi a troskami bojových vozů působila v záři zapadajícího slunce ještě pochmurnějším dojmem než před několika hodinami, kdy osudné krveprolití skončilo. Ti z poražené strany, kteří nepadli ani nebyli zajati, se již dávno zachránili útěkem do Kouřimi, Českého Brodu a dalších měst a osad v okolí, zatímco lipanskou rovinu opanovali rabující vítězové, bezostyšně obírající padlé o vše cenné, co měli při sobě.

Mezi těmito lidskými hyenami se však proplétalo i několik osob, jež do této scény z nejhlubšího pekla jaksi nezapadaly. Při pozornějším pohledu bylo možné postřehnout, že všichni na sobě mají pláště s erbem Diviše Bořka z Miletínka, pána na Kunětické hoře a vůdce Panské jednoty. A tedy vítěze dnešní bitvy, dalo-li se v případě této bratrovražedné řeže o nějakém vítězství vůbec mluvit.

Divišovi muži se nijak neúčastnili všeobecného olupování mrtvol, ale přesto mezi zkrvavělými oběťmi po čemsi pátrali snad s ještě větším úsilím než všichni ostatní. Pečlivě prohlíželi tvář každého padlého, ať už patřil k jedné či druhé bojující straně a bez ohledu na to, jaký oděv měl na sobě. Pátrači očividně věnovali tutéž pozornost osobám urozeným stejně jako vojákům nejnižšího stavu, jako by kohosi hledali a jako by se báli, že v závěrečné fázi bitvy mohl hledaný zvolit přestrojení, jen aby nepadl nepřátelům do rukou. Již skoro dvě hodiny uběhly od chvíle, kdy utichl veškerý bojový ryk, avšak pátrání stále nepolevovalo. Bylo vůbec možné hledat někoho takovou dobu, když na bitevním poli zůstávalo ležet všehovšudy dva tisíce mrtvých bojovníků?

Ledaže…

Ledaže by hledající své úsilí jen předstírali.

Pokud by dění na bojišti sledoval někdo mimořádně nedůvěřivý a podezíravý, nepochybně by si všiml, že celý ten ruch a shon je ve skutečnosti jen divadlo pro ostatní přítomné, neboť jedna pětičlenná skupinka pátračů zůstávala prakticky bez hnutí jako stráž stále na stejném místě a veškerého hledání se účastnily zbývající zhruba dvě desítky mužů, naoko pročesávající celou plochu lipanského bojiště. Jinými slovy, že hledaný je dávno nalezen a jen s ohledem na nežádoucí svědky se to přísně tají do doby, než se na pláň snese temná noc.

Diviš Bořek z Miletínka, nejvyšší hejtman Panské jednoty, ve svém stanu probíral společně s některými podveliteli úkoly na nejbližší dny. Ze všech hlavních vůdců vítězné strany zůstal Diviš na lipanském poli sám, neboť Oldřich z Rožmberka, jakmile byl výsledek bitvy zřejmý, i se svými oddíly odjel k jihu na své panství, zatímco Menhart z Hradce s částí armády vyrazil ke Kolínu pronásledovat uprchlého sirotčího hejtmana Jana Čapka ze Sán. Veliteli se zračila v obličeji jakási nervozita. Byl podivně zamyšlený a duchem nepřítomný a na dotazy svých podřízených odpovídal jednoslabičně a ještě častěji se utrhoval. Zdálo se, že navzdory oslnivému vítězství mu něco způsobuje veliké starosti. Mezitím co se venku úplně setmělo, byla ve stanu rozsvícena světla, aby mohla porada nerušeně pokračovat, avšak Diviš jí věnoval stále menší pozornost a o to častěji se ohlížel ke stanovému vchodu, jako by odtamtud něco nebo někoho očekával. Tak uběhla dobrá půlhodina od západu slunce.

„Pane,“ ozvalo se náhle od stanového vchodu.

Diviš Bořek tím směrem otočil hlavu a podle toho, jak mu blýsklo v očích, bylo zřejmé, že příchozí přináší odpověď na jeho nevyslovené obavy.

„Matěji?“ pronesl tázavě.

„Potřebujeme tě, pane,“ odvětil neurčitě muž řečený Matěj, důstojník Bořkovy osobní stráže a jinak též jeho specialista na špinavou práci, avšak Diviš, přestože byl bez vysvětlení vyrušen z důležitého jednání, kvůli tomu neprojevoval sebemenší podrážděnost.

„Hned jsem zpátky,“ houkl neadresně na společníky, načež zamířil ke vchodu a společně se svým zbrojnošem opustil stan.

„Tak co?“ zeptal se nedočkavě, sotva se za nimi narovnal vchodový závěs.

„Našli jsme ho.“

„Určitě? Je to on?“ dožadoval se Diviš dychtivě odpovědi.

„Je to on,“ přitakal Matěj. „Znám ho dobře, sloužil jsem pod ním u Tachova a Domažlic, nemohl jsem si ho splést.“

„Skvělé,“ oddechl si Diviš, z něhož po Matějově sdělení spadla veškerá tíseň, „bál jsem se, že je mezi těmi, kterým se podařilo uprchnout. Pojďme se podívat, kam jste ho uklidili?“

„Zatím do jednoho poškozeného vozu, aby nebyl vidět. Vůz jsme odstavili tamhle na kraj toho hájku,“ ukázal Matěj spíše symbolicky kamsi dopředu do míst, jež v noční tmě nebylo možné rozlišit. „Hlídky jsou pro jistotu rozmístěné kolem dokola celého vozu.“

„Výborně,“ pochválil Diviš a mimoděk přidal do kroku. Hájek se nacházel, jak si vojevůdce dobře pamatoval, poněkud stranou bitevního pole, nejméně čtvrt hodiny chůze daleko. Výborně, řekl si ještě jednou, už jen sám pro sebe; tam se žádný zvědavec nevypraví, a kdyby přece…

Tak by se o něj bdělé hlídky nepochybně postaraly. Na Matěje a jeho lidi byl v tomto ohledu naprostý spoleh.

Bez dalších řečí došli Diviš s Matějem až do blízkosti hájku, kde se na zbrojnošův pokyn zastavili.

„Heslo,“ zaznělo šeptem z nedalekého mlází.

Matěj stejně potichu odpověděl několik slov, tak potichu, že ani Diviš je nedokázal rozpoznat, ale to bylo v pořádku. V této operaci byl Matěj velitelem a jen na něm ležela veškerá odpovědnost.

„Pojď, pane,“ vyzval Diviše po chvilce, jakmile bylo heslo ověřeno jako správné.

Pak zbývalo už jen nějakých dvacet kroků, než se před nimi z lesní temnoty vyloupla silueta válečného vozu. Stál poněkud nakřivo, během bitvy byla zřejmě poškozena jedna náprava, ale několik mužů v tmavých pláštích pilně pracovalo na opravě.

Diviš Bořek se vyhoupl jako mladík na jednu postranici, trochu ve vzporu zabalancoval a vzápětí se elegantním přeskokem přenesl na dno vozu, těsně následovaný Matějem.

„Světlo!“ zašeptal netrpělivě na svého společníka.

„Je to moudré, pane?“ otázal se Matěj znepokojeně, nepochybně v obavě, že by rozžehnutím ohně mohlo dojít k prozrazení.

„Ách, k čertu,“ zaklel Diviš nenáležitě, ale vzápětí se upamatoval, že tak by se husita, byť i příslušník pražského křídla hnutí, vyjadřovat neměl. „Omlouvám se,“ zahučel. „Žádnou velkou pochodeň,“ upřesnil, „jen aby bylo možné rozeznat tvář.“

Matěj tedy vytáhl z kapsy křesadlo a troud a začal na dně vozu škrtat, aby splnil velitelův příkaz. Když se troud konečně vznítil, přidal k němu Matěj několik třísek, jež odlomil z jednoho lehce poškozeného prkna. Vzápětí se rozhořel malý ohníček. Přes vysoké postranice nemohl být zdáli postřehnutelný, avšak oběma mužům postačoval.

„Je to on,“ vydechl vzrušeně Diviš Bořek a do hlasu se mu mimoděk vloudil respekt a úcta k mrtvému, jenž tu před nimi ležel. K mrtvému, který dokud žil, byl nejen nejmocnějším mužem v Čechách, ale jehož se obávala i celá Evropa. Kněz Prokop Holý, nejvyšší hejtman táborských a v dobách ohrožení země i spojených husitských vojsk.

Ležel zde, oblečený ve svém černém kněžském šatu bez ozdob, až na ten šat duchovního takřka k nerozeznání od nejposlednějšího vojáka táborského bratrstva. Prokop byl ostatně dobře známý tím, že si na rozdíl od jiných husitských vůdců ani v nejmenším nezakládal na světské marnivosti, a jediné, co na něm vždycky upoutávalo pozornost, byla hladce oholená tvář. Ta byla také příčinou jeho všeobecně používané přezdívky.

Když se Diviš vzpamatoval z chvilkového dojetí, začal svého podřízeného zahrnovat instrukcemi.

„Odvezeš Prokopa na Kunětickou horu, ale nikdo za žádnou cenu nesmí vědět, co vezeš. Tělo musíš důkladně zabalit, všelijakých hadrů se tu na poli povaluje dost. Až dojedeš na hrad, předáš tělo mému kaplanovi, aby Prokopa důstojně a se všemi obřady pohřbil, ale nikdo kromě něj a tebe u toho nesmí být a hrob nesmí být nijak označený. Je ti to jasné?“

„Jasné.“

„V pořádku. Ještě jedna věc, prohledali jste ho?“

„To ne, pane, nechtěl jsem nic takového dělat bez tebe.“

„Dobře, tak to udělej teď. Já se budu starat o světlo.“

Matěj se zkušeně ujal svěřeného úkolu. Bylo patrné, že prohledávání mrtvol mu nejen nepůsobí žádné problémy, ale že je v tom naopak neobyčejně zručný.

„Tak co?“ otázal se po chvilce Diviš, přiživující malými třískami ohýnek.

„Nic zvláštního,“ odvětil zbrojnoš a Diviš Bořek spíš vytušil, než spatřil omluvné pokrčení ramen. „Jen tyhle dvě knížky, jinak nic.“

„Aha, ukaž, ty si vezmu k sobě a později se na ně podívám. Teď už se musím vrátit do svého stanu a ty se co nejdřív vydej na cestu. Jak to vypadá?“ naklonil se přes postranici.

„Už končíme, pane,“ zašeptal zpod vozu jeden z mužů, kteří se podíleli na jeho opravě. „Jen zapřáhneme a můžeme vyrazit.“

„Výborně,“ pochválil je Diviš a chystal se přelézt přes zadní část vozu a seskočit na zem. Matěj ho ale ještě zastavil.

„Pane?“ odvážil se zeptat.

„Co je?“ odvětil Diviš již poněkud netrpělivě, poněvadž jeho dlouhá nepřítomnost ve velitelském stanu by mohla vzbudit nežádoucí zvědavost.

„Proč to všechno? Proč ho tady prostě nepohřbíme stejně jako ty ostatní, anebo maximálně v Českém Brodě? Proč ty tajnosti?“ Diviš Bořek si opovržlivě odfrkl. Jako velitel oddílu pro diskrétní operace byl Matěj k nezaplacení, ale pro jemnou politiku, v Čechách tak důležitou, měl asi stejný smysl jako sedlák z nějaké zapadlé vsi.

„Umíš si představit,“ odpověděl naléhavým tónem Diviš, „co by to s tábory udělalo, kdyby měl Prokop veřejný hrob? Uvědomuješ si, jakým zdrojem uctívání by se stal? A nejen pro tábory, ale i pro sirotky, pro Jakoubkovy severočechy a časem možná znovu i pro pražany? Chceš snad, abychom se někdy zase museli s polními vojsky utkat? Mně to pro jednou úplně stačilo.“

„Chápu,“ sklonil zahanbeně hlavu Matěj.

„A proto,“ pokračoval Diviš ve vysvětlování, „nesmělo být Prokopovo tělo vůbec nalezeno, protože i kdyby bylo pohřbené tady v hromadném hrobu společně s ostatními, vyšlo by to skoro nastejno, jako kdyby měl hrob s pamětní deskou někde v kostele.“

„Ale to zmizení může leckdo považovat za zázrak,“ odvážil se namítnout Matěj.

„No a? Tak ať to táboři klidně za zázrak považují. Vlastně tím líp. Pokud budou předpokládat, že Prokop je v nebi, budou jeho přívrženci spokojení, že jejich vůdce získal svou odměnu. Hlavní je, že je to nebude podněcovat k žádným vystoupením tady na světě, a to tím spíš, že Prokopovou smrtí si nikdo nemůže být jistý.“

„Tomu nerozumím.“

„Čemu zase nerozumíš?“ spráskl Diviš Bořek netrpělivě ruce.

„Když se mrtvola nenajde, tak si leckdo bude myslet, že Prokop bitvu přežil a hned po ní se někam ztratil. To sice může pro část táboritů představovat naději do budoucna, ale jiní ho pro změnu budou považovat za dezertéra.“

Matěj chápavě přikyvoval a Diviš, spokojený, že ve svém výkladu nemusí jít do žádných podrobností, vzápětí seskočil z vozu a zamířil zpět k polnímu ležení a svému stanu. Do jeho myšlenek nikdo neviděl a vítězný vůdce Panské jednoty za to byl jen rád. Protože i když by to nahlas nikomu nepřiznal, v skrytu své duše Prokopovy smrti a zejména své účasti na ní hluboce litoval, nebylo totiž nic příjemného mít na svědomí smrt takového velikána. Proto mu také chtěl dopřát důstojný pohřeb, byť neveřejný. Hodit Prokopa do jámy hromadného hrobu by bylo znevážením této osobnosti, jež v předchozích letech pro zemi vykonala tolik, jako málokdo jiný v celých dějinách.

Nálada, s níž se Diviš Bořek z Miletínka vracel do svého stanu, byla úplným protikladem jeho ještě nedávné stísněnosti a nervozity. Teď, když už se nemusel strachovat, že si jeho velký soupeř zachránil život a v blízké budoucnosti znovu stane v čele polních vojsk jako mocný symbol a opora radikálních živlů, si konečně mohl dosyta vychutnat své vítězství. Úkolování podřízených za těchto okolností ztratilo hodně ze své naléhavosti, a Diviš si proto nedělal žádné výčitky, když po příchodu do stanu a několika stručných nic neříkajících větách shromáždění rozpustil a všechny dost nevybíravým způsobem vyhodil ven.

Poté, co ve stanu osaměl, vytáhl z kapsáře svého oděvu ony dvě knížky, jež měl u sebe v okamžiku své smrti slavný táborský vojevůdce. Zvědavě je před sebou rozložil na stole. Nejednalo se v pravém slova smyslu o knihy, nýbrž o jakési záznamové sešity, v deskách z tvrzeného papíru a jen s jednoduchým šitím ve hřbetu.

Tenčí z nich byl popsaný od první do poslední stránky, a jak Diviš bližším zkoumáním zjistil, obsahoval latinský text novozákonního Matoušova evangelia. Evangelium bylo psáno normalizovaným krasopisem, avšak bez jakýchkoliv ozdob, iniciál či iluminací – pravděpodobně vzniklo v některém z husitských skriptorií pro čistě účelovou funkci. Diviš, jenž byl v latině velmi slabý, evangelium po nedlouhé době odložil stranou a natáhl se po tlustším notesu.

Ten byl na rozdíl od předchozího popsaný jen asi do dvou třetin a na první pohled přitahoval pozornost svým osobitým rukopisem. Byly v něm zaznamenány, jak Diviš rychle zjistil, osobní poznámky a zápisky samotného Prokopa Holého. Text byl psaný česky, a jak se od husitského hejtmana dalo očekávat, jednalo se o moderní, Janem Husem zavedenou češtinu, beze všech spřežek a vícenásobných samohlásek.

Prokopovy poznámky, jak také jinak, Diviše z Miletínka silně zaujaly. Zpočátku byly velmi krátké a se značnými časovými odstupy. Začínaly v době úmrtí Jana Žižky z Trocnova, jemuž v nich byla věnována neobyčejná pozornost. S přibývajícím časem záznamů přibývalo, přičemž nejobsáhlejší z nich se zabývaly kritickými momenty Prokopova života. Vítězné bitvy u Ústí, Tachova a Domažlic i nevydařené obléhání Plzně, rozhovory s císařem Zikmundem, jednání basilejského koncilu, to vše zde bylo podrobně rozebráno včetně Prokopových osobních názorů na tu či onu událost.

Diviš, kterého nicméně čtení při mihotavých svíčkách začalo brzy unavovat, posléze zaklapl desky s tím, že si Prokopův deník odveze na svůj hrad Kunětickou horu a ve chvílích volna si jej pečlivě prostuduje – takový pramen poznání od jedné z nejmoudřejších a současně nejmocnějších osobností své doby si prostě nemohl nechat ujít. Avšak, umínil si svatosvatě, jen pro mou vlastní potřebu! Jinak nesmí deník spatřit světlo světa, protože pokud by mohl podněcovat všemožná buřičská hnutí i Prokopův hrob, co teprve autentický Prokopův deník s jeho názory a stanovisky!

NEBEZPEČNÝ NÁLEZ (1566)

Kryštof Rybářík, správce hradního archivu na Kunětické hoře, se probíral zaprášenými spisy ve zpola zpuchřelých policích a snažil se do toho zmatku, jenž zde panoval, vnést aspoň jakýs takýs pořádek. Jeho snaha už po několik měsíců ode dne, kdy na Kunětickou horu přišel, spočívala ve vytváření abecedního seznamu všech zde uložených písemností. Hradní archiv se totiž nacházel, mírně řečeno, v neuvěřitelném nepořádku.

Jaroslav z Pernštejna, kterému hrad jako poslednímu soukromému majiteli patřil, míval ve východních Čechách rozsáhlé pozemkové vlastnictví, avšak jako významný stavovský činitel byl takřka neustále zaneprázdněn u dvora císaře Ferdinanda. Pokud si už vůbec našel čas navštívit své statky, prodléval nejčastěji ve svém sídelním městě Pardubicích a o hrady, zámky a další nemovitosti nechával pečovat početný zástup správců. Ti však při své správcovské funkci mysleli v prvé řadě na sebe a ani nad nimi ustanovený regent Petr Hamza ze Zábrdovic nemohl ohlídat všechno. Pernštejnovo hospodaření také podle toho vypadalo.

Kvůli neustálým dluhům byl nucen prodávat jeden majetek za druhým, v roce 1556 se musel vzdát i rozsáhlého panství potštejnského a konečně v roce 1560 kvůli dluhům prodal i Kunětickou horu. Měl ovšem štěstí, poněvadž císař Ferdinand, který nechtěl svého věrného přívržence nechat zruinovat, ji od něj za velmi slušnou cenu odkoupil sám. Jaroslava z Pernštejna to ale zachránilo jen nakrátko, zanedlouho byly všechny peníze pryč a mezi věřitele se posléze rozdělovaly i výnosy pardubického panství, toho posledního, co Pernštejnovi zbylo.

Královská komora, jíž od roku 1560 Kunětická hora patřila, měla ovšem podstatně naléhavější starosti než pořádek v hradním inventáři a o zabezpečení hradu a jeho hospodářství pečovala velice liknavě. Trvalo víc než pět let, než byla určena osoba přebírající odpovědnost za knihy a další písemnosti na hradě. Tou osobou byl výše zmíněný Kryštof Rybářík. Jednalo se o zběhlého mnicha františkánského kláštera v Pardubicích, před čtvrtstoletím zničeného požárem; sám Rybářík tuto životní epizodu ovšem z pochopitelných důvodů přísně tajil. Kryštofovo jmenování bylo nanejvýš zdařilou volbou, neboť uzavřený a nemluvný knihovník neměl na světě jiné radosti než knihy a vášnivé rybaření. Ta poslední vášeň mu také vynesla jeho současné přízvisko.

Na Kunětické hoře působil již bezmála čtyři měsíce a jeho práce začínala přinášet ovoce. Obsah téměř celé knihovny byl sepsán a alespoň na papíře i utříděn, zbývalo už jen probrat nevzhlednou truhlu z výklenku ve stěně, v níž, jak si Kryštof krátce po příchodu na hrad zběžně ověřil, se nacházely jakési rukou psané potrhané a ušpiněné papíry z doby dávno minulé, která ještě neznala knihtisk. Jakmile bude mít i tuto práci za sebou, bude možné přikročit k další etapě, kterou bylo roztřídění knih samotných a jejich systematické seřazení v knihovních regálech.

Spokojený s dosavadním průběhem své práce, vytáhl Kryštof velkou a těžkou bednu z výklenku a s námahou ji přenesl do blízkosti okna. Netoužil přehrabovat se v té špíně víc, než bylo nezbytné; v prvé chvíli dokonce bojoval s pokušením všechnu tu veteš rovnou bez prohlížení vyhodit, ale jeho vrozená zodpovědnost a láska ke knihám a všemu, co s nimi mělo něco společného, jej od toho nakonec odradily. S povzdechem usedl na stoličku a odklopil víko truhly. Do nosu jej okamžitě udeřil pach zatuchliny. Povzdechl si ještě jednou a dřevěnou hůlkou, kterou si pro daný účel donesl, se jal prohrabávat nevábný obsah. Byl rozhodnutý, že pokud při této zběžné prohlídce nenarazí na nic zajímavějšího než potrhané a pomuchlané samostatné papíry, víko zase zaklapne a všechno to haraburdí odnese spálit na oheň. Kvedlal hůlkou uvnitř bedny jako kuchařka v kuchyňském kotli a snažil se nevnímat prach, který tím zviřoval, a stále sílící zápach. Pomalu už se chystal, že toho marného počínání nechá, když tu se najednou hůlka na dně o cosi zarazila – o nějaký hutnější a kompaktnější předmět, než byly ty převalující se cáry papíru.

Rybářík rezignovaně pokrčil rameny a následně se snažil hůlkou všechnu tu spoušť rozhrnout k okrajům truhly, aby se mohl podívat, jaký „poklad“ to objevil. Potíž byla, že odhrnuté papíry se hned zase sesouvaly zpátky, takže Kryštofovi nakonec stejně nezbylo nic jiného než sáhnout do bedny rukou. Zadržel dech a s pokrčeným nosem zalovil u dna, načež po několika vteřinách vytáhl jakýsi notes. Vypadal na povrchu stejně špinavě a zbědovaně jako všechny papíry, jež ho zakrývaly. Kryštof Rybářík při pohledu na ten krám ve svém nitru sváděl těžký boj. Má ho hned zase hodit zpátky a víc se o to svinstvo nestarat? Avšak zvědavost byla přece jenom silnější. Jenom se podívám, čeho se to týká, umiňoval si, a pak to všechno nechám spálit.

Položil notes na okenní rám, otevřel ho a zatížil hůlkou, aby na čerstvém vzduchu trochu vyvětral a zároveň aby nemohl při nějakém poryvu větru uletět. Pak se spíše z povinnosti než ze zájmu nad rozevřené stránky naklonil sám. Notes byl popsaný rukou, to nebylo nijak překvapivé zjištění, zajímavé však bylo, že se zřejmě jednalo o čísi deník. Dalo se tak soudit jednak z toho, že záznamy v něm byly psané v první osobě, a dále ze skutečnosti, že na rozevřené dvoustraně se v čele bloků textu nacházely hned dva datové údaje. A z nich bylo také zřejmé, že ať už ten notes představuje cokoliv, je strašlivě starý, poněvadž uvedená data odkazovala na rok 1431!

Nyní Kryštof konečně pocítil opravdovou zvědavost.

Se zamhouřenýma očima, zaostřenýma na špatně rozeznatelný text, začal číst řádky za prvním datem 13. srpna léta Páně 1431:

Navečer jsme dorazili k Chotěšovu, a zatímco jsme stavěli polní ležení, přišli za námi někteří chotěšovští bratři a sdělili nám, že zvědové, které vyslali naproti papeženské armádě, hlásili, že křižáci mezitím oblehli město Domažlice. Situace domažlických je prý velice zlá, a pokud se jim co nejdříve nedostane přispění, město prý padne do rukou papeženců…

Kryštof se otřeseně narovnal a vytřeštěně hleděl na právě přečtenou pasáž. Co to má být, to je snad nějaké pekelné mámení, pomyslel si a pro všechny případy se pokřižoval. 1431 u Domažlic, to bylo přece vůbec největší vítězství těch husitských kacířů. A tady v tom sešitu se výslovně píše o „papežencích“, takže ten, kdo to psal, nepochybně patřil k husitům, táhnoucím Domažlicím na pomoc.

Jestliže ještě před chvílí chtěl Kryštof Rybářík sešit vyhodit kvůli špíně a zatuchlému pachu, teď to pro něj představovalo pouze zanedbatelnou pohnutku. To, co měl před sebou, neohrožovalo již jen jeho tělo, ale i, což bylo daleko horší, jeho duši; jakkoliv byl řeholníkem dezertérem, katolická věrouka v něm stále přetrvávala. Jenže navzdory tomu se nedokázal od poselství dávno zemřelého kacíře odtrhnout. Dalo by se nějak zjistit, kdo je pisatelem těchto pohoršlivých řádek?

S krajním sebezapřením, avšak neschopný ovládnout svou zvědavost, sejmul Kryštof deník z okna a usadil se s ním opět na stoličku, z níž před několika minutami vstal. Náhodně, jen tak namátkou listoval sešitem, doufaje, že se mu podaří najít nějaké vodítko, které by umožnilo anonymní zápisky přiřknout některé z těch strašlivých postav, jež před necelým půldruhým stoletím naplňovaly Evropu takovou hrůzou. Bylo zřejmé, že autor sám sebe asi nikde jmenovat nebude, všude tam, kde se jakkoliv zmiňoval o sobě, bylo vždy psáno prosté „já“. Snad by se podrobným studiem dalo časem určit, zejména podle dalších osob, s nimiž autor jednal a jejichž jména v poznámkách uváděl, kdo je tím neznámým pisatelem, avšak Kryštofovy historické znalosti pro něco takového ani zdaleka nedostačovaly. A pak, on má své vlastní práce zde na hradě ažaž. Jenže jak tedy naložit s tímto ošemetným dokumentem?

V dalších dnech Kryštof Rybářík deník podle svých schopností očistil a ošetřil, nicméně problém, co s ním provést, zůstával stále nevyřešen. Teoreticky si nemusel dělat žádné starosti, rukopis mohl prostě zařadit do regálů mezi ostatní spisy a umýt si nad vším ruce, ale tuto možnost zamítl. Kdoví, komu by mohl v budoucnu deník padnout do rukou a k čemu by jej použil, nebo spíše zneužil?

Ze stejných důvodů nechtěl deník předat ani do rukou někoho ze svých přímých nadřízených, úředníků jen o málo vyššího postavení, než zastával sám. Co kdyby se tento nadřízený chtěl vzácným nálezem obohatit? V Čechách žilo mnoho tisíc bohatých kacířů, kteří by byli ochotni dokument z časů husitských válek jako drahocennou relikvii vyvážit zlatem.

Knihovník na Kunětické hoře věděl, že ideální by bylo svěřit vše do rukou spolehlivého a současně vysoce vzdělaného člověka, samozřejmě pravověrného katolíka. Bohužel, sám nikoho takového neznal. Nejvzdělanější muž, jakého kdy poznal, byl dávno zemřelý opat minoritského kláštera v Pardubicích, tedy toho samého kláštera, jemuž za své vzdělání vděčil on sám, avšak Kryštof si nedělal nejmenší iluze. Františkáni sice byli dobří kazatelé a obětaví pečovatelé o chudé a nemocné, jenomže vyšší vzdělání se jim obloukem vyhýbalo, ba co hůře, sami ho považovali za marnivost a projev nepokory. Nemluvě o tom, že pokud by vešel do kontaktu s františkánským řádem, jeho dávné zběhnutí by mohlo snadno vyplout na povrch a pak by ho čekal doživotní církevní žalář. V lepším případě.

Jak tak o tom Kryštof rozvažoval, dospěl k rozhodnutí, že nejlepším adresátem by byl někdo z jezuitského bratrstva, z řádu, který do Čech přišel teprve před deseti lety, avšak hned od počátku na sebe upozorňoval svým důrazem na moudrost a rozvoj vzdělanosti. A protože jezuité toho času v Praze vytvářeli svou první kolej v Čechách, z níž chtěli časem vybudovat konkurenci pro kacířskou Karlovu univerzitu, bylo jasné, že je třeba se obrátit tam.

Jenže, a to byl ten problém, i když Kryštof Rybářík věděl, do čích rukou je třeba tajemný nález svěřit, věděl také, že on tím doručitelem za žádnou cenu být nemůže a nesmí. On musí stůj co stůj zůstat zcela neznámým, protože kdyby se o něm jezuité dověděli, jistě by si zjistili leccos o jeho minulosti. V Čechách se sice na rozdíl od mnoha jiných zemí Evropy neupalovalo a inkvizice tu neřádila, avšak v jeho případě by se možná dala zařídit výjimka.

FERDINANDOVA AKADEMIE (1566)

Páter provinciál jezuitského řádu Petr Kanisius si ustaraně prohlížel účty za práce, jež stavitelé v uplynulém měsíci vykonali na staveništi neustále rozšiřované koleje. Když jezuité v roce 1556 císařským nařízením převzali zpustlé objekty někdejšího dominikánského kláštera u svatého Klimenta, který tu sídlil dříve, vše se zdálo být snadné. Budovy opraví, zrenovují a přebudují pro potřeby vyučování a vše ostatní už půjde samo, čemuž nepochybně napomůže ideální poloha přímo u Vltavy na předmostí Kamenného mostu, téměř v geometrickém středu Prahy.

Teprve když byla stavba zahájena, pochopil provinciál, jaké sousto si on i všichni jeho řádoví bratři ukousli. Příspěvky a dotace na činnost řádu od panovníka i od příznivců, ostatně velmi nepočetných, z řad české šlechty na zamýšlený projekt ani vzdáleně nestačily. Nákladná stavba se vlekla a neustále protahovala a nyní jej čeká nová měsíční platba za vyúčtování, jež jménem všech zúčastněných řemeslníků včera donesl jejich představený. Petr Kanisius si povzdechl. Když byl před deseti lety Ignácem z Loyoly, zakladatelem a prvním generálem řádu, pověřen úkolem navrátit kacířské Čechy opět do náruče církve svaté, pokládal to za vyznamenání a mimořádné uznání pro sebe i své pověřené spolupracovníky. Jistě, věděl, že jej nečeká nijak snadný úkol, ale teprve zde v Praze si uvědomil, do čeho se pustil. Nejméně čtyři pětiny obyvatelstva, ale spíše až devět desetin, patřily ke kacířům a jezuity, o nichž se vědělo, že jejich úkolem je kacířství potírat, zde nenáviděli jako smrt.

Situaci jezuitů navíc zhoršovala i skutečnost, že své sídlo převzali právě od dominikánů, tedy od představitelů inkvizice. Něco takového jim mezi protestantským obyvatelstvem sotva mohlo získat náklonnost. A i sami katolíci, jako by nestačilo, že byli v drtivé menšině, ke všemu načichli kacířskou vzpurností a nejenže pro Tovaryšstvo Ježíšovo takřka nehnuli prstem, ale za každou sebemenší práci si nechali zaplatit vydřidušskou cenu a ještě se při tom tvářili, jako by prokazovali kdovíjakou milost. Málem horší než židé, pomyslel si Kanisius s ošklivostí, avšak hned se opravil – byly zde naštěstí i výjimky a jen díky tomu stavba, byť pomalu, nějak pokračovala.

Ferdinandova akademie, jak se klementinská kolej oficiálně nazývala, se utěšeně rozrůstala a v současné době sestávala ze starobylého kostela svatého Klementa, dvojice funkčních budov a prostranného dvora mezi nimi včetně rozlehlé zahrady, do níž dvůr ponenáhlu přecházel. A to vše během jediného desetiletí jezuitské správy, přičemž další výstavba a postupné zvelebování stále pokračovaly.

Ale již nyní nepochybně bylo čím se chlubit! Od roku 1564, kdy bylo v chrámu svatého Klementa zahájeno podávání oltářní svátosti pod obojí způsobou, se i mezi protestanty, dosud ostře nepřátelskými, začaly ukazovat první projevy zájmu. Výrazně tomu napomáhala skutečnost, že jezuité ve své koleji nabízeli studium nejen katolíkům, nýbrž i protestantům. Práva i povinnosti protestantských studentů byly stejné jako u katolíků, a navíc měli ještě to privilegium, že, alespoň oficiálně, nesměli být nikým z Tovaryšstva Ježíšova vybízeni k odpadnutí od „kacířství“. Za těchto podmínek byl zejména mezi českými staroutrakvisty o studium na Ferdinandově koleji značný zájem; vždyť studium bylo zcela bezplatné a studenti, respektive jejich rodiče nemuseli platit ani žádné další zaopatření. A to bylo na tehdejší dobu neuvěřitelně komfortní!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství Prokopa Velikého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.