Obchodem k bohatství

Russell Roberts

Příběh o svobodném obchodě a mýtech protekcionismu

Praha 2003

Vydal: Liberální institut. Spálená 51,110 00 Praha 1 jako svou 41. publikaci

Český překlad: Dan Šťastný (s pomocí studentů VŠE)

Jazyková korektura: Zdeňka Grigarová

Sazba a grafická úprava: Proxima Studio s. r. o.. Velehradská 19,130 00 Praha 3

Obálka: Daniel Purmann

Autorizovaný překlad anglického originálu, nazvaného CHOICE, THE: A FABLE OF FREE TRADE AND PROTECTIONISM, UPDATED AND REVISED EDITION, první vydání, autora RUSSELLA ROBERTSE, vydaného nakladatelstvím Pearson Education, lne., vydávajícím jakožto Prentice Hall, Copyright © 2001 Russell Roberts.

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována nebo dále šířena v žádné formě, žádnými prostředky, elektronickými či mechanickými (včetně fotokopírování, nahrávání či jinou technologií k uchovávání informací), bez písemného souhlasu Pearson Education, lne.

Authorized translation from the English language edition, entitled CHOICE, THE: A FABLE OF FREE TRADE AND PROTECTIONISM, UPDATED AND REVISED EDITION, lst edition by ROBERTS, RUSSELL, published by Pearson Education, lne., publishing as Prentice Hall, Copyright © 2001 Russell Roberts.

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage retrieval systém, without permission from Pearson Education, lne.

Czech language edition published by Liberální Institut, Copyright © 2003. ISBN 80-86389-20-0

Předmluva k českému vydání

Nebylo by správné předstírat, že kniha, kterou právě držíte v ruce, je čistou beletrií. Je nicméně úspěšným pokusem, jak nenáročnou, laicky přijatelnou a zábavnou formou vysvětlit něco, co zní jako navýsost nudná a odborná záležitost: ano, věnuje se ekonomii…

Ekonomie je fascinující disciplínou. Navzdory stále rostoucí komplikovanosti a klesající srozumitelnosti ekonomické teorie zůstává předmětem jejího zkoumání něco, co je reálnému životu, a tudíž i široké veřejnosti velmi blízké. Věnuje se totiž způsobu a důsledkům toho, jak lidé jednají, jak se rozhodují. Snad právě to je důvodem, proč jen málokdo cítí zábrany se k ekonomickým otázkám (na rozdíl od jiných odborných otázek) vyjadřovat a proč jsou závěry ekonomů (na rozdíl od závěrů jiných vědců) zcela běžně alespoň tiše ignorovány, ne-li explicitně zpochybňovány.

Snad nejvýznamnější ekonomickou otázkou, která tuto skutečnost ilustruje, je oblast mezinárodního obchodu. Je tomu tak z toho důvodu, že právě tato otázka byla jednou z těch, které stály u samotného zrodu ekonomie, často situovaného do roku 1776. Když totiž v tomto roce vyšlo Smithovo slavné Pojednání o podstatě a původu bohatství národů, byla velká jeho část věnována ilustraci významu mezinárodního obchodu pro bohatství a kritice tradičních - merkantilistických - názorů, které tvrdily opak. Prosazování svobody v mezinárodním obchodě, které v 19. století přerostlo v jakési „hnutí za svobodný obchod“, se stalo málem definičním znakem ekonomů. Znakem, který je odlišoval od představitelů různých zájmových skupin, kteří z překážek, jež vlády pohybu zboží přes hranice kladly, těžili. Tento názor ekonomů přetrvává víceméně dodnes. Tvrzení, že omezování mezinárodního obchodu snižuje životní úroveň, je jedním z ekonomických poznatků, na jehož pravdivosti se ekonomové - navzdory populárním příběhům o jejich neshodách - shodnou nejvíce.

Přes stáří a jednoznačnost takového závěru se však o něm ekonomům nedaří jejich okolí přesvědčit. Zejména politici, kteří by se jím měli řídit nejvíce, neboť jim údajně o bohatství všech jde, se zdají být tímto poznáním zcela nedotčeni. Politici prakticky všude na světě totiž stále tvrdošíjně mezinárodnímu obchodu brání, přestože tak činí poněkud rafinovanějšími prostředky než dříve. Proč tak činí? Třeba ve snaze vytvořit (či uchránit) pracovní místa. Nebo za účelem vyrovnání obchodní bilance. Anebo třeba, dojdou-li všechny ostatní argumenty, z důvodu spravedlnosti a rovného přístupu - prostě proto, že to dělají ostatní. A jak si lze rozpor jejich počínání se závěry ekonomie vysvětlovat? Možné jsou dvě varianty: buď jsou ekonomií zcela nepoznamenaní a netuší, že svým jednáním ve skutečnosti bohatství snižují; anebo to moc dobře vědí, avšak politicky a osobně se jim obchod omezovat vyplatí. I bez jakýchkoliv iluzí o vzdělanosti politiků je mnohem pravděpodobnější druhé ze zmíněných vysvětlení. Přízeň, které se politikům od konkrétních zájmových skupin, jež z omezení obchodu těží, dostává, je pro ně často neodolatelným lákadlem.

Pokud vám připadne výše vznesený problém alespoň trochu zajímavý, ale takové ekonomické úvahy vás nudí, pak je pro vás kniha Russella Robertse tím pravým řešením. Všechny výše naznačené otázky a mnohé další problémy, které jsou předmětem častých mediální debat, jsou v této knize zabaleny do netradičního příběhu. Ten je zasazen do roku 1960 a postaven na setkání ekonoma s podnikatelem usilujícím o ochranu svého podniku. Volba těchto postav a jejich vzájemný dialog umožnily autorovi věnovat se jednotlivým problémům tak, jak o nich přemýšlí většina laické veřejnosti. Fiktivní rozměr příběhu je násoben skutečností, že ekonom z tohoto příběhu je již vlastně téměř dvě století mrtev a k podnikateli tak promlouvá coby duch. To, co se může na první pohled někomu jevit jako poněkud morbidní a nejapná okolnost, má ve skutečnosti dobrý důvod. Je to totiž jednak způsob, jak vzdát hold Davidu Ricardovi (1772-1823), tradičně považovanému (i když ne zcela oprávněně) za revolučního autora teorií, které se k mezinárodnímu obchodu vázaly, a neochvějného zastánce politiky svobodného obchodu. Zadruhé, a to je pro celý příběh podstatnější, nadpřirozenost postavy Davida Ricarda nevídaným způsobem posiluje jeho pedagogické schopnosti, neboť mu umožňuje cestovat časem a ukazovat podnikateli, který se na jednu jedinou noc stane jeho žákem, jaký bude svět v budoucnosti v závislosti na tom, zda převládne svobodný obchod, či protekcionismus.

Přestože se příběh odehrává ve Spojených státech a duch Davida Ricarda volí konkrétní příklady a ilustrace spíše z amerických reálií, jedná se o tytéž problémy a tytéž argumenty, s nimiž se setkáváme na české scéně.

Je nesmírně těžké bojovat se zaběhnutými názory na něco, co lidem připadá natolik zjevné, že nemají potřebu v daném ohledu vyhledávat rady odborníků. Je ještě těžší s takovými názory bojovat, jestliže existuje někdo, kdo má silný zájem na jejich přetrvání. Přesto se něco takového povedlo třeba fyzikům, když se jim podařilo vymýtit představu, že je země placatá, a to navzdory zjevnému přesvědčení každého člověka, že placatá je, a navzdory zájmům určitých kruhů na tom, aby pro lidi placatou i zůstala.

Ačkoliv by ekonomové mohli fyzikům jejich úspěch závidět, neměli by se vzdávat. Vzácným dokladem toho, že se ekonomové skutečně nevzdávají a že jsou ochotni své poznatky šířit i jinak než prostřednictvím suchých učebnic, je právě tato kniha. Kéž by byla jedním z hřebíčků do rakve pro odvěkou - ale mylnou - představu, že překážky mezinárodnímu obchodu jsou pro společnost zdrojem bohatství.

Dan Šťastný listopad 2003

Poděkování

V Talmudu se praví: „Naučil jsem se dosti od mých učitelů, více od kolegů a ze všeho nejvíce od mých studentů” (Taanis 7a). Můj obecný zájem o obchod vzbudila kniha Miltona Friedmana Capitalism and Freedom a tento zájem u mne přetrval během mých studií na University of North Carolina díky kurzu Jamese Ingrama. Právě jeho kniha International Economic Problems používá k ilustraci problematiky vývozu a dovozu metaforu v podobě určité továrny, z jejíhož pohledu se na problém nahlíží. Tato metafora byla inspirací pro můj postup v této knize.

Při dalším studiu na University of Chicago se mi poštěstilo se o záležitostech mezinárodního obchodu dozvědět více od D. McCloskeyho v hodinách mikroekonomie. Grafy z těchto hodin znázorňující ztráty efektivnosti v důsledku existence cel významným způsobem ovlivnily mé uvažování a podobu mé výuku. Tuto analýzu ztrát způsobených cly jsem přednášel tisícům studentů během mého působení na University of Rochester, Stanford University, UCLA a Washington University in St. Louis. Mnohé z otázek mých studentů jsme vložil do úst Edu Johnsonovi. Všem těmto studentům jsem za jejich nadšení, otázky a zájem vděčný.

George Stigler mi vštípil obrovskou dávku skepticismu ohledně motivů, které vedou představitele různých odvětví průmyslu k podpoře vládní legislativy. Mrzí mne, že se nedožil publikace této knihy. Hrozně rád bych s ním býval prohodil pár slov o Davidu Ricardovi.

Rád bych poděkoval Danovi Gresselovi z Teleos Asset Management, lne. (který vždy věděl, a dodnes ví, o mezinárodní ekonomii více než já) za to, že se se mnou podělil o své postřehy o mezinárodním obchodu a že mne již dávno naučil se při analýze dopadů cel na blahobyt zaměřovat na množství, a nikoliv cenu. V mnohém mi pomohly též rozhovory o obecných problémech mezinárodního obchodu a dalších tématech této knihy s Kentem Kimbroughem, Johnem Lottem Jr. a Richardem McKenziem.

Na mezinárodním trhu vyniká mnoho amerických společností. Zvolil jsem z nich pouze pár, které zde zmiňuji. Měl jsem to štěstí získat informace o tvořivosti a úspěších těchto firem z první ruky od Roye Vagelose ze společnosti Merck, Johna Peppera z Procter & Gamble a Jima Schwartze z Mast Industries. Tímto jim děkuji za jejich čas, který strávili s mými studenty a se mnou na Olin School of Business na Washingtonské univerzitě.

Užitečné rozhovory o jejich společnostech jsem měl rovněž s Ericem Schusterem z Motoroly, Simonem Bonitou, Takehiko Hayakawou a Noelem Howardem z Mercku, Martinem Neuchternem z Procter & Gamble a Hendrikem Verfaillem a Scottem Koehnem ze společnosti Monsanto.

Chci poděkovat Stevu Goodmanovi za jeho poznatky o fungování textilního průmyslu a Zevu Fredmanovi za jeho neustálé lekce o Franku Sinatrovi, které mi přišly vhod.

Jsme vděčný Stephenu Dietrichovi za jeho víru a úsilí jakožto editora prvního vydání této knihy a Sally Denlowové za její neutuchající energii a entusiasmus, zvláště v počáteční fázi, jež nelze na výsledku mé práce přehlédnout. Děkuji Rodu Banisterovi z Prentice Hall za jeho podporu a pomoc při zpracování tohoto nového vydání. Prentice Hall zajistilo několik recenzí prvního vydání, které mi pomohly určit směr možných úprav pro budoucí vydání. Za cenné podněty vděčím následujícím recenzentům: Allanu R. Sandersovi z University of Chicago, Thomasi Mitchellovi ze Southern Illinois University, Stevenu Suranovicovi z George Washington University, Peteru Mueserovi z University of Missouri-Colombia a Josephu McGarittymu z University of Central Arkansas.

Thomas Egan, Rob Freund a Catherine Bradfordová zajistili aktuální a přesná data, o něž se v knize opírám. Chci poděkovat též Marcu Lawovi za jeho skvělou aktualizaci dat a pomoc s rejstříkem během přípravy nového vydání.

Podpory a mnohých užitečných námětů na zlepšení rukopisu se mi dostalo též od přátel, rodiny a kolegů. Rád bych poděkoval Andymu Akinovi, Marci Armstrongové, Catherine Bredfordové, Denise Dillové, Jennifer Chiltonové, Stevu Goodmanovi, Ronu Jamesovi, Michaelu Levinovi, Pat Masidonskiové, Garymu Millerovi, Stephenu Mossovi, Lise a Randymu Harrisovým, Joeovi a Jennifer Robertsovým, Greggu Rotenbergovi, Phyllis Shapirové a Michaelu Wolkoffovi za jejich pomoc. Děkuji Alanu Deardorffovi z University of Michigan, Donu Schillingovi z University of Missouri, Pat Welchové ze St. Louis University a Judy Wareové z Crossroads School a všem jejich studentům, kteří používali počáteční verze rukopisu v hodinách a poskytli mi mnoho podnětných poznámek.

Zvláštní díky patří Zevu Fredmanovi, Bevis Schockové a mým rodičům Shirley a Tedu Robertsovým za mnohonásobnou četbu rukopisu a skvělou zpětnou vazbu při každé příležitosti.

Rád bych poděkoval Murraymu Weidenbaumovi za jeho zhlédnutí návrhu revidované verze. Rovněž bych rád poděkoval Donu Boudreauxovi za jeho skvělé připomínky k úpravám a četné rozhovory s ním o tom, jak účinně vysvětlovat ekonomické koncepty.

Chci nakonec poděkovat své ženě Sharon za její nesčetné připomínky k nesčetným verzím rukopisu, za její neochabující podporu a za trpělivost, s níž snášela hodiny, které jsem trávil u počítače. Při vzájemném předčítání si rukopisu vždy ochotně převzala nevděčnou roli Eda. Navzdory svým formálním znalostem matematiky se odmítala naučit grafy související se svobodným obchodem a namísto nich trvala na intuitivním zvládnutí této problematiky. Pro myšlenky, které jsem se snažil v této knize zachytit, byla mým neustálým zkušebním obecenstvem. Bez ní by byl jakýkoliv úspěch této knihy bezvýznamný.

Přepracované vydání této knihy spatřilo světlo světa zhruba ve stejný čas jako naše čtvrté dítě. Pomalu si začíná uvědomovat svět kolem sebe. Doufám, že mé děti zdědí svět plný příležitostí k seberealizaci a k úžasným překvapením, na nějž by byl David Ricardo hrdý.

David Ricardo

Anglický ekonom, široce uznávaný jako jeden z největších zastánců deduktivní metody analýzy v ekonomii. Narodil se ortodoxním židovským rodičům dne 18. dubna 1772 v Londýně. Mezi 11. a 13. rokem svého života navštěvoval ortodoxní židovskou školu příslušící portugalské synagoze v Amsterodamu. Se svou rodinou se Ricardo rozešel v roce 1793, poté co se stal příslušníkem unitářské církve a oženil se s kvakerkou. Poprvé byl zaměstnán svým otcem na londýnské burze roku 1786, od roku 1793 zde pak působil již nezávisle až do roku 1816. Do roku 1814 se mu podařilo nashromáždit značné bohatství, a postupně tak obchodnické prostředí burzy opouštěl. Roku 1819 se stal členem Dolní sněmovny parlamentu za Portarlington, kde setrval až do své smrti v Gloucestershire dne 11. září 1823. Ricardova nejznámější práce Principy politické ekonomie a zdanění se poprvé objevila v roce 1817.

Pramen: Encyclopedia Američana

Ed Johnson

Ed Johnson se narodil roku 1917 ve městě Star ve státě Illinois. Studium elektrotechniky na University of Illinois ukončil v roce 1939. Během druhé světové války sloužil v americké armádě, dosáhl hodnosti majora. Byl vyznamenán Stříbrnou hvězdou za statečnost v boji na Omaha Beach při operaci D-Day. Po válce se vrátil do rodného města, aby zde pracoval pro Stellar Television Company. V roce 1955 byl jmenován ředitelem této společnosti. Oženil se s Marthou Hellmanovou roku 1948. Johnsonovi mají dvě děti: Stevena, narozeného v roce 1949, a Susan, narozenou roku 1954.

POZNÁMKA AUTORA

Společnost Stellar Television Company, města Star, Clarksville a Clearview, jejich obyvatelé a kongresman Frank Bates jsou výsledkem autorovy představivosti. Jakákoliv podobnost těchto postav se skutečnými osobami (ať již živými, či mrtvými) je čistě náhodná. Všechny ostatní společnosti a osoby jsou skutečné. Pokusil jsem se je spolu s americkou ekonomikou vyobrazit co nejpřesněji. Zdroje jsou uvedeny v závěru příběhu, v kapitole 16.

1. Jednání Nebeského soudu: Duše Davida Ricarda

PŮVODNÍ PŘELÍČENÍ

DATUM: 11. září 1823

SOUDCE: Uveďte, prosím, příslušné životopisné údaje.

SOUZENÝ: Narozen byl jsem léta Páně 1772 a jména David Ricardo mi dáno bylo. Má matka, její duše ať odpočívá v pokoji, pojmenovala mne po králi Davidovi, žalmů autorovi, pěvci izraelském. Byla…

SOUDCE: Pane Ricardo! Méně lyriky, více faktů. Zaměstnání?

SOUZENÝ: Byl jsem především finančníkem. Později potom politikem.

SOUDCE: Nahlas, pane Ricardo! Vaše zaměstnání nebude proti

vám použito. Co považujete za nejvýznamnější úspěch, kterého jste za svého života dosáhl?

SOUZENÝ: Moji teorii komparativních výhod. Popsal jsem ji ve své knize z roku 1817 Principy politické ekonomie a zdanění. Teorie ukázala, jak národy svobodným obchodem získávají. Navíc jsem jako poslanec britského parlamentu mnohokrát hovořil o nebezpečí protekcionismu a prospěchu plynoucího ze svobodného obchodu.

SOUDCE: Prosadily se vaše názory?

SOUZENÝ: Zatím nikoliv. Ale časem, věřím…

SOUDCE: To je vše, pane Ricardo. Můj rozsudek zní: „Vaše duše bude putovat, dokud tomuto soudu nebudou předloženy další důkazy."

ŽÁDOST O NOVÉ ŘÍZENÍ

DATUM: 18. prosince 1846

SOUDCE: Pane Ricardo, zažádal jste o slyšení, abyste předložil

další důkazy, které považujete ve vašem případě za závažné.

ŽADATEL: Ano. Jsem šťasten, že vám mohu oznámit, že tam dole zrušila má rodná Anglie obilné zákony, které chránily britské zemědělce před zahraniční konkurencí. Žádám, aby soud zvážil znovuotevření mého případu.

SOUDCE: Žádost se zamítá. Je příliš brzy, aby bylo možno po

soudit, zda je tato změna dočasná, či trvalá. Navíc, není snad pravdou, že doslova všechny ostatní národy mimo Británii rozsáhlá obchodní omezení stále používají?

ŽADATEL: Ano, ale…

SOUDCE: To je vše, pane Ricardo.

ŽÁDOST O SESTOUPENÍ

DATUM: 13. července 1960

SOUDCE: Pane Ricardo, požádal jste o možnost zásahu do lidských záležitostí, abyste se zbavil svého postavení poutníka. Jakými skutečnostmi svoji žádost ospravedlňujete?

ŽADATEL: Domnívám se, že Spojené státy se chystají nastoupit politiku protekcionismu, která zničí americkou ekonomiku. Žádám jednu noc na Zemi, abych pomohl Americe na cestu svobodného obchodu a prosperity.

SOUDCE: Žádosti se vyhovuje. Uvědomte si, pane Ricardo, že

poutníku je během zkušební doby umožněno pouze jedno sestoupení.

ŽADATEL: Ano, pane. Jsem přesvědčen, že…

SOUDCE: To je vše, pane Ricardo. Hodně štěstí! A božskou

rychlost!

2. Výzva zahraniční konkurence

„Když byla naše továrna otevřena, vydělal si dělník za týden práce 50 dolarů a tamhle ve Willieho domácích potřebách stál televizor Stellar 250 dolarů. Dělník tak musel pracovat pět týdnů, aby si na televizor vydělal. Dnes si průměrný dělník v této továrně vydělá 100 dolarů za týden a Willie dostane za televizor Stellar 200 dolarů. Dva týdny práce k získání jednoho televizoru. Takto já měřím náš úspěch: kolik hodin práce jednoho z vás je třeba k získání jednoho z našich výrobků. Toto číslo od prvního roku provozu neustále klesá.“

Takto mluvil Ed Johnson v roce 1959, rok před mým sestoupením. Je ředitelem Stellar Television Company. Jejím sídlem je Star ve státě Illinois, cíl mého jednodenního sestoupení zpět na Zem. Když jste už 137 let mrtvi a dají vám jeden večer na Zemi, asi byste se nejspíš nevydali do města se 100 000 obyvateli v Illinois. Nicméně Ed Johnson a Star jsou klíčem k budoucnosti mé i budoucnosti Ameriky. Myslel jsem, že byste rádi Eda a jeho společnost poznali ještě předtím, než sestoupím.

Ed mluvil na výročním podnikovém pikniku, pořádaném každý rok v Johnsonově parku. Pojmenovali tento park po jeho otci, který společnost založil. Ed se tu vždy moc dobře bavil. Vezme s se- bou svou rodinu, při softballu si roztrhne kalhoty a dosyta se nají smaženého kuřete s bramborovým salátem. S dělníky vychází dobře: pracoval tam, ještě když byl na střední škole, ještě předtím, než odešel studovat elektrotechniku. Stellar má ještě tři další továrny v tomto státě, ale ta ve Star je tou největší. Když je dobrý měsíc, 5000 dělníků ve Star zvládne vyrobit 80 000 televizorů.

Jak vidíte z Edova projevu, byl na svoji společnost celkem pyšný. Na cestě z pikniku domů však jeho žena vytušila, že něco není v pořádku. Počkala, až jejich dvě děti odběhnou napřed, aby ji neslyšely.

„Co tě trápí, drahoušku?“

„Zahraniční konkurence. Do Ameriky přicházejí japonské televizory. Tenhle měsíc jsem málem musel propustit nějaké dělníky.

Možná budu muset snížit mzdy a porušit tak trend, o kterém jsem dnes odpoledne mluvil.“

„Ale prosím tě, vždyť lidé vědí, že ,Made in Japan’ označuje špatnou kvalitu. Nikdo nebude ty japonské televizory kupovat.“

„Někteří je kupují už dnes.“

Další den ráno, po neklidné noci, odjel Ed do Chicaga a odtud odletěl do Washingtonu. Setkal se tam s kongresmanem Frankem Batesem. Žádal ho o limit na dovoz japonských televizorů. Zbaví- -li se zahraniční konkurence, bude schopen zabezpečit pracovní místa a mzdy svých dělníků.

„Podívej, Ede, já opravdu nevím. Choval ses ke mě dobře, vždycky jsi mi pomáhal s kampaní a já si toho vážím. Ale prosadit takový zákon je dost choulostivé. Lidé žádají rovné podmínky. Konkurence je americký styl života. Došlápnout si takhle na Japonce nebude vypadat dobře.“

„To je nesmysl, Franku. Televizor jsme vynalezli my a Japonci nám jej ukradli. Teď nám kradou naše pracovní místa. Půjdou-li dobrá místa do Japonska, čím je nahradíme? Co se stane lidem ve městě? A co se stane společnostem kolem Chicaga, které nás zásobují? Půjde-li Stellar Television ke dnu, potíže tím ve Star nekončí, pouze tam začínají! Nemůžeme Japonce nechat dostat se před nás. Zmizí-li naše výroba televizorů, všechny budoucí vynálezy v elektronice budou jejich!“

„Chápu, co říkáš, Ede, nakonec jsem taky bojoval v Pacifiku. Poslouchej, mluví se o mně jako o možném nástupci do Bílého domu. To poslední, co teď potřebuju, je uvázat si na krk nějaký obchodní zákon. Nejdřív se musím dostat do Bílého domu, teprve potom ti můžu pomoct.“

„Jak chceš kandidovat na prezidenta, když lidé ve tvém vlastním volebním obvodě mají problémy udržet se nad vodou? Do Bílého domu tě může dostat právě takový zákon. Musíš ho jen správně lidem vysvětlit. Když budou lidé kupovat americké zboží, stane se Amerika opět bohatou.“

„To zní lépe, když to takhle podáš. Ještě si to promyslím.“

Frank Bates si to promyslel a rozhodl se podpořit zákon zakazující dovoz zahraničních televizorů. Každý měsíc sjelo z výrobní linky Stellar dalších 80 000 televizorů a každým měsícem se mluvilo více a více o Franku Batesovi jako o budoucím prezidentovi. Jeho zákon proti dovozu zahraničních televizorů prošel a on začal hovořit o záměru znemožnit dovoz jakéhokoliv zboží. Rád by pomohl i ostatním odvětvím, nejen výrobě televizorů. Takový plán se stal klíčovou myšlenkou jeho prezidentské kampaně. Ed Johnson během ní s Frankem Batesem cestoval a obhajoval protekcionismus.

Do léta 1960 se Frank Bates propracoval mezi kandidáty na získání nominace do budoucích prezidentských voleb. Požádal Eda, aby promluvil na jeho podporu na předvolební konferenci Demokratické strany. Ed váhal, ale Frank mu vysvětlil, že jeho tým mu ten projev napíše. Mluvil by prý o americké slávě a o významu ochrany základních amerických odvětví před konkurencí ze zahraničí. Ukázal by lidem, jak by Frankova hospodářská politika vedla k blahobytu pro všechny, stejně jako tomu bylo v případě dělníků ve Stellaru a obyvatel města Star. Nezdálo se to tak těžké. Ed na to nakonec kývl.

Noc předtím, než měl odletět do Los Angeles na konferenci, převaloval se Ed Johnson v posteli, nemohl usnout. Zkoušel si ten projev. Jeho žena a děti tuto červencovou noc spokojeně spaly. Jeho dělníkům se ještě nikdy nedařilo lépe. Televizory Stellar se prodávaly za 300 dolarů a dělníci si vydělali až 200 dolarů týdně: jenom týden a půl práce k získání jednoho televizoru. Továrna pracovala na plný výkon, a dokonce se mluvilo o možném rozšíření výroby. Co tedy Eda Johnsona trápilo?

Ve dvě hodiny v noci se Ed vydal dolů do kuchyně pro sklenici mléka a kus čokoládového dortu. Pak se vrátil nahoru a šel do pracovny. Povídal si sám se sebou. Šel ke gramofonu, vzal Sinatrovu Only the Lonely a položil jehlu na truchlivou „One for My Baby“.

„Nikdy se mi politika nelíbila,“ zamumlal. „Chápu, že ten zákon byl pro Stellar rozhodně dobrý. Ale bojím se zákona, který by omezil veškeré dovozy ze zahraničí. Televizory jsou něco jiného. Elektronika je budoucností Ameriky. Ale všechny výrobky? To by možná nemuselo dopadnout dobře.“

Přesně na to jsem čekal. A tak zatímco Ed přecházel po místnosti, nechal jsem si schválit možnost na jednu noc se vrátit na Zemi. Zjevil jsem se v koženém křesle v rohu pracovny. Ed si mě nevšiml hned, plně se totiž soustředil na rýhu v koberci. Když na mně konečně spočinul svýma očima, úplně ztuhl a potom si zprudka oddychl. Přivítal mě nervózním staccatem.

„Ufff, člověče, kdo ksakru jste?“

Za celá ta léta, co jsem ho pozoroval, jsem od Eda Johnsona mnoho klení neslyšel. Objeví-li se však někdo neohlášené ve dvě hodiny v noci v něčí pracovně, rozhodí to i tu nejklidnější duši.

„Jmenuji se David, ale můžete mi říkat Dave. Jsem…“

„Podívej, Dave,“ řekl Ed mile, „máš hlad? Mám dole smažený kuře. Co takhle si kousek dát?“

Ed mne považoval za nějakého žebráka, hledajícího teplé místo k přenocování a něco k jídlu. Nechtěl volat policii, jenom nabízel pomoc.

„Děkuji vám pěkně, pane Johnsone. Kéž bych mohl přijmout vaši nabídku. Tam, odkud přicházím, však hlad nedostáváme.“

„Tak to tam, odkud přicházíš, musíte mít spoustu jídla, co?“ zeptal se Ed nervózním hlasem. Teplota v místnosti poklesla, a zatímco Ed mluvil, kontroloval okna a pokoušel se zjistit, odkud tam táhne.

„Okna jsou v naprostém pořádku, pane Johnsone. Obávám se, že průvan, který cítíte, způsobuji já. Je to přirozený úkaz, který nastane vždy, když sestoupí poutník na Zem.“

„Poutník?“

„Ano, pane Johnsone. Viděl jste někdy film Iťs a Wonderful Life?“

„Samozřejmě, koukám na něj každé Vánoce. Jeden z mých oblíbených filmů.“

„Pamatujete se na postavu Clarence v tom filmu?“

„Jasně, Clarence byl anděl strážný George Baileyho. Hrozně se mi líbí, jak na konci získá křídla. Hele, Dave, pojďme dolů. Určitě se najde něco v ledničce, co tě bude zajímat.“

„Obávám se, že to úplně takhle nefunguje.“

„Co takhle nefunguje?“

„Takhle získat křídla. Pan Capra měl pouze bujnou fantazii.“

„Opravdu?“ odvětil Ed a natáhl se po telefonu na svém stole. „Proč ten telefon nefunguje?“ říkal si Ed sám pro sebe.

„Pravděpodobně i za toto mohu já, ačkoliv to asi neumím vysvětlit. Troufám si tvrdit, že se to týká spíše vašeho oboru. Elektřina, televizory

„Tak poslouchejte, pane Davide… ať už je vaše příjmení jakékoliv

„Ricardo.“

„Poslouchejte, pane Ricardo, jestli jste mi přeříznul telefonní linku, pak asi ztratím smysl pro humor

„Uklidněte se, pane Johnsone. Pamatujete si, jak Clarence v tom filmu dokáže, že je anděl? Musím zkrátka udělat něco podobného“

„Tak mi třeba řekněte, proč právě teď jím čokoládový dort s mlékem.“

„To není příliš těžké. Když jste byl ještě chlapec, chodíval jste dolů se svým otcem pod záminkou, že jdete zkontrolovat, zda jsou všechna světla zhasnuta. Váš otec vám vždy nalil sklenici mléka a dal kus čokoládového dortu. Vy se Stevenem v této tradici pokračujete, ale dnes je na něj už příliš pozdě.“

Ed se posadil. Zjevně jsem si získal jeho pozornost.

„Obyčejné triky, nic zvláštního to není, Ede. Můžu ti říkat Ede? Znám tě velmi dobře, daleko lépe než někdo, kdo by věděl o jizvě na tvém koleně od toho ošklivého pádu v dětství. Taková znalost by můj nepozemský původ nedokazovala: člověk s dostatečně pevnými nervy a schopností pozorovat je schopen takový detail odhalit. Ne ne, Ede, já jsem schopen vnímat a také vím daleko více, než si dokážeš představit. Vím, o čem sníš pro svého syna Stevena a jak moc toužíš po tom, aby tvá dcera Susan byla dobře zabezpečena. Já sám jsem snil o tomtéž pro své děti. Vím o tom, jak je pro tebe nepříjemné pomyšlení na spolčení se s panem Batesem. Převaloval ses dnes v noci v posteli, protože máš pocit viny, že? Máš pocit viny, neboť víš, že jsi se obrátil na ostatní se žádostí o pomoc, že jsi se snažil získat pro svoji společnost nespravedlivou výhodu…“

Pohled Eda Johnsona změkl a já věděl, že jsem udeřil hřebík na hlavičku.

„Strpení, Ede. Než uplyne zbytek noci, budeš mít teprve opravdový důvod cítit se vinen. Budeš mít však možnost vykoupení, která je dána jen málokomu.“

„Jsem k vašim službám.“

„Půjdeme cestovat v čase. Ukážu ti, co se stane z Ameriky v případě, že Frank Bates v prezidentských volbách propadne. Kdyby se Frank Bates stal prezidentem Spojených států, bude Amerika více a více tíhnout k protekcionismu. Já ti však místo toho ukážu Ameriku v prostředí svobodného obchodu. Doufám, že pokud takový svět uvidíš, přestaneš Franka Batese podporovat a zahodíš ten projev, co ti leží na nočním stolku.“

„Jsem připraven, pane Ricardo.“

„Říkej mi Dave.“

„Nemáš náhodou nějaké příbuzné na Kubě?“

„Na Kubě? Nemyslím si, většina mých příbuzných zůstává v Anglii.“

„Slovo ,Babaloo’ ti tedy nic neříká?“

„Jó, už chápu, kam míříš. To je dobré, Ede. Obávám se však, že to je jiný Ricardo. Nejsme příbuzní.“1

Tím jsme skončili a vyrazili do budoucnosti.

3. Nepřímá cesta k bohatství

Pro jistotu jsem zvolil rok 2000. To by mělo stačit, aby si Ed udělal obrázek o světě, ve kterém mohou Američané obchodovat s cizinci.

„Kde to jsme?“ zeptal se Ed.

„Příteli, jsme na parkovišti u kina ve tvém rodném městě Star, v Illinois v roce 2000.“

„K čemu potřebuje kino tak velké parkoviště?“

„Je zde vlastně šestnáct kin, a tak potřebují hodně místa.“

„Šestnáct kin! Co se stalo s kinem Bijou?“

„Bijou, myslíš to v centru? Obávám se, že bylo zbouráno a padlo za oběť něčemu, čemu se říká ,obnova města’.“

„To je škoda. Můžeme se podívat na továrnu Stellaru?“

„Obávám se, že už není, Ede.“

„Není!“ vykřikl Ed a opřel se o zaparkovanou Hondu Accord, jako by v ní hledal oporu.

„Bohužel. Když už jsme u toho, tohle multikino, moderní výraz pro několik kin pohromadě, stojí přesně na tom místě, kde kdysi stávala tvoje továrna.“

„Ať se propadnu, jestli -“

„Ede, dávej si pozor na jazyk. Mohlo by se ti to splnit.“

„Promiň. Vyrábí ještě vůbec někdo ve Spojených státech televizory?“

„Ano, vyrábí. A dělají to s nižšími náklady na práci a na materiál, než jste to byli schopni dělat vy v tom nejlepším roce.“

„To musí být Motorola. S nimi bylo vždy těžké soupeřit.“

„Motorola vyrobila svůj poslední televizor v roce 1974.“

„Tak kdo to potom je?“

„Hned ti to ukážu. Jenom budeme muset na chvíli opustit Star. Ale to by neměl být pro ty Nahoře žádný problém.“

„Kde to jsme teď. Dave?“

„Rahway v New Jersey.“

„A kde je ta továrna na televizory?“

„Právě na ni koukáš.“

„Ale ten nápis říká ,Merck and Co., Farmaceutická společnost‘. Neznamená to, že vyrábějí léky?“

„To skutečně dělají, Ede. Pošlou část těch léků do Japonska a to za ně pošle nazpátek televizory. Existují dva způsoby, jak vyrobit televizor: přímo, nebo nepřímo. Přímo tak, že postavíš továrnu, jako byla ta tvoje ve Star, nakoupíš určité suroviny, stroje a práci dělníků, jejichž spojením nakonec vznikne televizor. Nepřímo můžeš televizor vyrobit tím, že vyrobíš něco jiného, jako třeba léky, a to potom za televizory vyměníš. Japonský farmaceutický průmysl není schopen dostatečně uspokojovat celou poptávku Japonska po lécích, a proto Japonsko dováží léky a vyváží televizory. To, co zde vidíš, vypadá jako výrobce léků. Ale vyrábějí zde pro Američany i televizory tím, že část své produkce vyvážejí.“

„Ale Merck neposílá léky do Japonska za televizory. Posílají léky do Japonska za peníze.“

„Tak to pouze vypadá. Nicméně Merck přijímá japonskou měnu za své léky jenom proto, že někteří Američané chtějí tuto měnu použít k nákupu něčeho z Japonska, třeba televizorů. Kdyby nikdo nechtěl kupovat japonské výrobky, potom by mohl Merck používat japonskou měnu pouze na tapetování. A za takových okolností by léky do Japonska nedodávali.“

„Nemohou si snad vyměnit jeny za dolary v bance?“

„Jak je vidět, tak mohou. Ale je tomu tak pouze proto, že někdo, kdo má dolary, chce koupit zboží vyrobené v Japonsku a potřebuje k tomu yeny. Jinak by nikdo dolary k výměně za jeny nenabízel a banka by se směnou těchto měn nezabývala. Ty sice vidíš Američany, jak kupují televizory a dávají za ně Japoncům dolary, a Japonce, jak kupují léky za jeny. Ve skutečnosti si však Američané vlastně vyměňují s Japonci léky za televizory. Měny takovou směnu pouze usnadňují.“

Ed se na mě opatrně podíval.

„A co se stane, když Japonsko zvýší domácí výrobu léků?“

„Možná že ji zvýší, možná ne. Japonsko nemůže vyrábět všechno. Vlastně může, ale nemůže vyrábět všechno stejně dobře. Zdroje Japonska, stejně jako zdroje jiných zemí, jsou omezené. Jejich zdroji nemám na mysli jen nerostné suroviny. Myslím tím i jejich lidi, počet hodin práce denně a to, jak tvrdě si lidé přejí pracovat. Je nemožné, aby Japonci vyráběli všechno lépe než všichni ostatní

ve světě. A i kdyby to dokázali, nebylo by to z jejich strany rozumné, aby tak činili“

„Proč ne?“

„I kdyby to uměli, byli by na tom lépe, kdyby se specializovali spíše na výrobu několika věcí, než aby se pokoušeli vyrábět všechno. Vezmi si například sebe. Vím, že jsi na střední škole vyhrál soutěž v psaní na stroji. Udělal jsi tenkrát rekord, že?“

„Ano.“

„A přesto máš jako ředitel Stellaru svoji vlastní sekretářku, nebo ne?“

„Samozřejmě.“

„Ty ale umíš psát na stroji lépe než ona. Proč jste ji tedy přijali?“

„No protože je lepší, když svůj čas věnuji vedení továrny.“

„Přesně tak. Tvůj čas je vzácný. Proto i když umíš psát mnohem rychleji než slečna Eversová, bylo by hloupé, abys věnoval svůj čas psaní na stroji. Totéž platí o Japonsku. Jako národ se Japonci specializují na výrobu televizorů a dovážejí léky, přestože by mohli část svých inženýrů z továren na televizory přeškolit na chemiky. Amerika chce jak životně důležité léky, tak i televizory. Vyrábí obojí tím nejefektivnějším způsobem tak, že vyrobí léky, část z nich si ponechá pro domácí potřebu a zbytek pošle do Japonska výměnou za televizory.“

„Má tahle myšlenka nějaké jméno?“

„Má, ale není moc přitažlivé: teorie komparativních výhod. Přišel s ní jeden britský ekonom.“

„Co to bylo za ekonoma. Dave?“

„Nějak si už nevzpomínám, Ede. Ať už to byl kdokoliv, mezi námi tomu budeme říkat jinak: nepřímá cesta k bohatství. Původní jméno je totiž zavádějící. ,Komparativní neznamená ve srovnání s ostatními zeměmi. Znamená to ve srovnání s ostatními výrobky. I když Spojené státy vynikají ve výrobě televizorů, jsou Američané ve výrobě léků ještě lepší. Spojené státy mají komparativní výhodu nikoliv při výrobě televizorů, ale při výrobě léků, a to i přesto, že je možné, že k výrobě televizoru je třeba ve Spojených státech méně práce než v Japonsku. Spojené státy se specializují na výrobu léků a vzdávají se výroby televizorů. Stejně jako se ty vzdáváš psaní na stroji, aby ses mohl soustředit na vedení své továrny.“

„Jak ale víš, že ta nepřímá cesta, jak vyrobit televizor, je levnější? To je jen teorie. Pokud vláda nezasáhne a nechá Motorolu a Stellar zbankrotovat -“

„Motorola stále existuje, Ede.“

„Vždyť jsi říkal -“

„Říkal jsem, že přestali vyrábět televizory.“

„Dobře, tak přestali vyrábět televizory. Amerika tedy vyrábí televizory tím nepřímým způsobem. Američané ale posílají peníze do Japonska. A vsadím se, že hodně peněz. Nebylo by pro Spojené státy lepší, kdyby tyto peníze v Americe zůstaly? Namísto Japonců by potom měli tyto peníze Američané. Budeme-li mít více peněz, budeme bohatší. Není to lepší než se o peníze dělit s cizinci?“

„Přijde na to, Ede. Bohatství společnosti se neměří počtem kusů papírků, které její členové vlastní. Pokud Amerika nebude obchodovat s Japonskem, budou mít Američané více takových papírků. Budou však mít k dispozici více zboží a služeb a více volného času k jejich využití? Pokud sem nebude Japonsko posílat televizory jen tak z dobrého srdce, nebude mít Amerika žádné japonské televizory. Nebudou-li zde japonské televizory, musí si je Amerika vyrobit doma. K tomu, aby si je mohla doma vyrobit, však potřebuje práci lidí a suroviny. Nepřímá výroba televizorů pomocí výroby léků a jejich směny za televizory je způsobem, jak vyrábět televizory levněji.“

„Ta teorie zní docela dobře, ale co takhle nějaké důkazy? Tvrdíš, že Merck umí tou nepřímou cestou vyrábět televizory levněji, než jsem uměl já se svou tradiční továrnou na televizory. Dokaž mi, že televizory opravdu zlevnily. A ne že mi to budeš dokazovat zase nějakou složitou teorií.“

„Neboj, Ede. Uklidni se. Jak dlouho musel jeden tvůj dělník tenkrát v roce 1960 pracovat, aby si vydělal dostatek peněz na nákup televizoru?“

„Asi dva týdny.“

„Dnes k tomu stačí průměrnému Američanovi méně než tři dny.“

„To si děláš legraci! Jaká je ale jejich kvalita? Když chceš srovnávat televizory z roku 1960 s těmi z roku 2000, musíš srovnávat televizory stejné kvality. Pokud tyhle televizory jsou vyráběné v Japonsku, za moc asi nestojí.“

„To nechám posoudit tebe. Pojďme zpátky do Illinois, tam se podíváme“

„Předpokládám, že Willieho domácí potřeby jsou taky pryč.“

„Obávám se, že ano. Nahradil ho Stánek s mraženými jogurty, to můžeme prozkoumat později. Ale neboj, i dnes si můžeš ve Star koupit televizor.“

Když jsme se vrátili do Star, vzal jsem Eda do obchodu Circuit City, aby se podíval na televizory, jak vypadají v roce 2000. Byl ohromen množstvím nabízených tvarů a velikostí. Popošel blíž k jednomu z barevných, 55centimetrových televizorů.

„Hele!“ řekl Ed. „280 dolarů! To není nic moc. Říkal jsi, že průměrný dělník si ho může koupit za tři dny.“

„To taky může. Ceny televizorů jsou dnes vyšší než v roce 1960. V důsledku inflace to však platí o všem, včetně mezd. Proto je vhodné sledovat a srovnávat to, kolik dní musí člověk pracovat, aby si na televizor vydělal. Tím se zbavíš vlivu inflace jak na mzdy, tak i na ceny televizorů.“

„Takže opravdu jen necelé tři dny? To je úžasné. A ta ostrost obrazu, to je neuvěřitelné.“

„Na rozdíl od televizorů, které znáš ty, Ede, jsou tyhle navíc téměř bezporuchové.“

Rovněž jsem Eda upozornil na to, že v roce 2000 jsou barevné televizory spíše pravidlem než něčím výjimečným jako v roce 1960.

„Tak to je něco. Dave. Ale i když jsou to hezké televizory, pořád se mi nezdá, že Amerika není schopna vyrobit něco stejně dobrého. Co se stalo se starým dobrým americkým know-how?“

„Stále funguje. Jenom se přemístilo do produktivnějších oblastí. Je to stejné jako s tvými schopnostmi psát na stroji: jak jsi jenom mohl přestat psát na stroji, když jsi byl ten nejlepší ze všech v blízkém okolí? Bylo to pro tebe zkrátka příliš nákladné, být sám sobě písařem. Přínos pro tvoji továrnu z tvého nadprůměrného psaní na stroji je nižší než přínos, který továrna získá, budeš-li věnovat svůj čas jejímu řízení. Totéž platí i o televizorech. Amerika by klidně mohla vyrábět ty nejlepší televizory na světě.“

„Proč to tedy neděláme?“

„Protože zdroje, které bychom museli na jejich výrobu vynaložit, je lepší použít na výrobu léků a ty potom vyměnit za televizory vyráběné v jiných zemích.“

„Možná máš pravdu, ale jak to můžeš vědět? Kdo o tom rozhoduje, že se nebudeme specializovat na výrobu televizorů, ale spíše na výrobu léků? Jak můžeš vědět, že je to to správné rozhodnutí?“

„Nikdo toto rozhodnutí nečiní. Je to sice těžké pochopit, ale to je přesně to, co je na tom to krásné. Kdyby nějaký Američan byl schopen vyrobit televizor stejné kvality, a přitom s nižšími náklady, obrovsky by na tom zbohatl. Jak je ale vidět, vyrobit lepší americký televizor by bylo dražší, než vyrobit televizor, který dnes vyrábějí v Japonsku.“

„A jak to víš?“

„Kdyby to možné bylo, někdo by zde takové televizory vyráběl a zbohatl by na tom. Abys mohl vyrábět takové televizory, musíš přetáhnout inženýry a jejich výrobní znalosti a zkušenosti z ostatních odvětví, jako je třeba letecký, počítačový či farmaceutický průmysl. Jejich talent je lépe využíván právě v těchto odvětvích.“

„A jak to víš?“

„Kdyby to totiž nebyla pravda, byl by výrobce televizorů schopen v soupeření o talentované pracovníky ostatní odvětví porazit. Toho může samozřejmě kdykoliv dosáhnout tím, že jim nabídne vyšší mzdy. K tomu ale nedochází. Proto je zřejmé, že mzdy potřebné k přilákání kvalifikované pracovní síly z jiných odvětví do výroby televizorů jsou příliš vysoké na to, aby mohl být americký televizor prodáván za ceny konkurenceschopné s cenami televizorů japonských.

Je to tak trochu jako olympiáda, Ede. V sedmdesátých a osmdesátých letech kupodivu dominovali na letních olympiádách sportovci z východního Německa a Kuby, zvláště vzhledem k relativní velikosti jejich zemí. Američané si lámali hlavu nad tím, jak jen mohou tak malé země mít tak dobré sportovce. Cítili se jimi potupeni, dožadovali se lepšího olympijského týmu. Samozřejmě že by Amerika, kdyby chtěla, mohla získat zlatou medaili v každé olympijské disciplíně. Mohla by věnovat větší část svých zdrojů na tréninková zařízení a umožnit těm nejlepším sportovcům věnovat své disciplíně veškerý svůj čas. Zřídila by k tomu odbornou komisi, jejímž úkolem by bylo shromažďovat nejen současné sportovce, ale všechny lidi, ze kterých se sportovci kdy mohou stát. Tato komise by potom zajistila, že všichni tito sportovci budou dostatečně odměněni, aby neodcházeli věnovat se jiné činnosti.

Takto by mohla Amerika vyhrát jakoukoliv zlatou medaili. Ale stálo by to za to? Získala by jistou slávu. Co by však přitom opominuli, by byly činnosti a příležitosti, které bylo třeba kvůli této slávě obětovat. A to by se nevyplatilo. Ani východnímu Německu a Kubě se to nevyplácelo. Těm konkrétním sportovcům se v těchto zemích žilo samozřejmě docela dobře, jim se to vyplácelo. Zatímco ale oni vyhrávali zlaté medaile, lidé v Havaně a východním Berlíně třeli bídu s nouzí. Svobodný trh by nikdy k něčemu takovému nevedl. Takový kolosální nesmysl mohla prosadit jenom autoritářská vláda.

Menším, ale podobným omylem by bylo trvat na tom, že Amerika musí zvítězit alespoň ve sprintu na 100 metrů, protože v něm vždy vyhrávala. Má tedy Amerika trvat na tom, že musí vyrábět ty nejlepší televizory jednoduše proto, že takové vždy vyráběla? Je-li možné televizory vyrábět s nižšími náklady nepřímou cestou, je potom na tom Amerika lépe, když je touto nepřímou cestou také vyrábí.“

4. Prospívá obchod Americe?

„Když už jsme u toho srovnávání. Dave, vyrábí-li Japonsko velké množství televizorů, jsou už před námi?“

„Proč si myslíš, že na tom sejde, má-li Amerika náskok, nebo je pozadu?“

„Není snad lepší mít náskok než být pozadu?“

„Možná. Přijde na to, co je to za soutěž a jak se počítají body Začátkem 90. let si lidé mnohdy při porovnání japonských příjmů přepočtených z jenů na dolary mysleli, že jsou Japonci před námi. Japonci ale platí doma v jenech. Pokud vezmeš v úvahu ceny v Japonsku a co si při nich mohou Japonci za své příjmy koupit, byla průměrná životní úroveň Američanů v roce 1997 stále o nějakých 23 procent vyšší než průměrná životní úroveň Japonců.“

„To jsou naší životní úrovni mnohem blíž než v roce 1960, co?“

„To máš pravdu.“

„Stáhli náš náskok tím, že Ameriku poškodili, nebo se sami tolik zlepšili?“

„Někteří američtí pracovníci byli mezi rokem 1960 a dneškem japonskou konkurencí poškozeni. Celkově však Amerika zbohatla. Hodně zbohatla. Oběma zemím se dařilo dobře.“

„Je možné to nějak dokázat, že je dnes Amerika bohatší. Dave?“

„Mohli bychom začít tím, jaký máš z dnešního světa pocit ty. Nabídka zboží v prodejně Circuit City nebyla špatná, ne?“

„To bylo úžasné. S rokem 1960 se to vůbec nedá srovnat. A někdo si všechny ty přístroje a televizory asi musí kupovat, když je tam prodávají.“

„Mohl by ses také podívat na své děti a na děti svých dělníků a zjistil bys, že jejich životní úroveň je mnohem vyšší než ta, které se těšila vaše generace. Nemůžeš si ale být jist, zda tyto děti představují typické Američany, nebo zda tvoří jen nějakou výjimku. Abys pochopil, jak se dařilo Americe obecně, musíš se podívat na to, co se stalo s příjmy většiny populace či všech.“

„A co bych zjistil?“

„Statistikové shromažďují informace o mzdách těch, které nazývají ,řadoví pracovníci a dělníci ve výrobě‘. Tito pracovníci tvoří asi 80 procent všech pracovních sil. V roce 1960 si průměrný pracovník v této skupině vydělal 2,09 dolaru za hodinu. V roce 1998 to bylo 12,77 dolaru za hodinu.“

„A co inflace?“

„Dobrá otázka, Ede. Když vezmeme v úvahu nárůst cen za toto období, ze zdánlivě pětinásobného zvýšení mezd bude zvýšení o pouhých 24 procent.“

„Hm. Na téměř 40leté období to není nic moc.“

„To není. Na tomto srovnání je ale něco dost zavádějícího. V roce 1998 získávali dělníci mnohem větší část svého příjmu ve formě funkčních požitků - penzijní spoření, zdravotní pojištění, delší placené volno - než v roce 1960. Konkrétně se výše takových odměn během tohoto období více než zdvojnásobila. Správné srovnání toho, jak dobře se pracovníci mají, by mělo brát v úvahu všechny druhy odměn, a nejen mzdy.“

„A jak to tedy vypadá, vezmeme-li v úvahu i funkční požitky?“

„Skutečná odměna za hodinu práce se během tohoto období zvýšila o více než 70 procent. Nicméně to ještě nezahrnuje všechny obyvatele Ameriky. Tím nejobecnějším měřítkem ekonomického blahobytu by mohl být hrubý domácí produkt připadající na jednoho obyvatele. Jedná se o to nejširší měřítko toho, jak se naše produktivita a bohatství změnily. Odmyslíme-li si inflaci, zaznamenal tento údaj mezi lety 1960 a 1998 nárůst o více než 120 procent.“

„To zní dost působivě. Dobře, Amerika se tedy stala bohatší. Jak to, že se potom rozdíl mezi Amerikou a Japonskem tolik snížil?“

„Spojené státy hospodářsky rostly, ale Japonsko rostlo po určitou dobu rychleji. Dařilo se mu zejména od 60. až do začátku 90. let.“

„Kdyby ale bývali Japonci zůstali chudší, byla by na tom Amerika ještě lépe.“

„Pouze pokud by existovalo určité neměnné množství bohatství a země světa by se o něj přetahovaly. Tady opět vidíš, jak je přirovnání k olympiádě zavádějící. Získá-li Japonsko zlatou medaili ve výrobě televizorů, vypadá to, jako by Amerika nějak prohrála a ztratila. Ve skutečnosti však japonská šikovnost a úspěch uvolňují Americe zdroje, které může věnovat na výrobu v jiných oborech. Obě země z toho mají potom prospěch.“

„Jak toho tedy Japonsko dosáhlo? Bylo snad důvodem to, že prohráli ve 2. světové válce, byli nuceni začít z ničeho a postavili tam tedy rovnou moderní továrny s nejnovějšími technologiemi?“

„To těžko. Jak bys vůbec kdy mohl mít prospěch z toho, že ti někdo zničí tvoji továrnu? Pokud jsou nové technologie o tolik lepší než ty, které používáš, můžeš se staré továrny zbavit a investovat do nových technologií sám.“

„Nebylo by to ale drahé? Vždyť jsi už investoval do té původní technologie. Proč tyto peníze vyhazovat oknem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obchodem k bohatství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.