Báječný svět hub

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Jiří Kamen

Báječný svět hub – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Báječný svět hub

Jiří Kamen

Jiří Kamen

Báječný svět hub

O krásných houbách,

nadšených houbařích

a českém vítězství

ISBN 978-80-204-4708-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-4803-3 (ePDF)

ISBN 978-80-204-4802-6 (ePUB)

ISBN 978-80-204-4804-0 (Mobi)

Copyright© Jiří Kamen, 2017

Houby, fotbal, korida

Můj táta to měl s houbami jako svatý František se zvířaty. Zdálo se mi, že mu nadbíhají. Houby sbíral v Kakovském lese u vesnice Polánka nedaleko Nepomuku. Nejlepší houbaři z vesnice nosili hříbky v čepici, táta jich měl plný košík, a když houbaři vytáhli košíky, táta šel do lesa s nůší. Hledal houby všemi smysly, bosou nohou nahmatával hříbky v mechu. Mohl klidně namalovat dráhy, kudy vanou v lese průvany, které houby nesnášejí. Znal cesty průvanů zpaměti. Měl intuici a věděl, kde která houba roste. Jako by se s nimi dopředu domluvil. Když houbu našel, shýbl se k ní, mluvil na ni a opatrně — jako ptáče vypadlé z hnízda — ji vyjímal ze země. Neboť houby jsou nesmírně křehká stvoření. Po lese se i v holinách pohyboval tanečním krokem. Když jste ho potkali, měli jste dojem, jako by se vznášel, sice asi jen milimetr nad zemí, ale vznášel. Houby totiž nesnášejí hromotluky, kteří dusají lesem. Znervózňuje je, když někdo třese s podhoubím.

Už jako tříletého kluka mě táta s sebou bral do lesa. Ve čtyři hodiny ráno mě vyndal z postýlky a v pyžamu mě nesl do lesa. V jedné ruce košík, druhou přidržoval mě. Před hřibem nebo křemeňákem mě postavil na zem. Probudil jsem se, houbu jsem vyndal ze země, táta ji očistil a dal do košíku. Pak mě zvedl ze země. Hned jsem zase usnul. Probudil jsem se před další houbou. Dodnes se mi zdá sen, ve kterém spím a probouzím se před houbami.

Houbaření patří k naší rodině. Bratranec Fanda „zdědil“ po tátovi Kakovský les i jeho houbařské umění. I on nosí v hlavě cesty lesních průvanů. Ty samozřejmě vanou jinak než v čase houbařských výprav mého táty, protože les neustále mění svou podobu.

Houbaří i moji dva synové. Hledají houby stylem, který se podobá jejich přístupu k fotbalu. Starší Jakub hraje fotbal jako o život, běhá zběsile po hřišti a když prohrává, derou se mu slzy do očí a za každou cenu chce výsledek otočit. Mladší Lukáš náměsíčně chodí po hřišti. Občas se k němu dokutálí míč a je z toho gól. Z prohry si nic nedělá. Když vyhrává, dělá si legraci ze soupeře. Jakub stále sleduje, jestli se neobjeví zpráva, že už rostou. A když se konečně na houbařských serverech objeví kýžená informace, pádí k lesu. Je schopný vyběhnout na houby o půlnoci s baterkou. Systematicky prohledává les. Běhá z jednoho konce lesa na druhý. Houby rostou tři neděle a v sobotu po obědě se Lukáš dostane do lesa. Prochází se po lesních cestách, jen výjimečně se odhodlá vstoupit do lesa. Přemítá o svých věcech. Oba synové k večeru vysypou svoje košíky na stůl a zjistí, že ty dvě hromady hub jsou skoro stejně veliké. Houby totiž nepreferují žádný fotbalový styl. Jsou neutrální.

V jedenácti letech jsem byl v dětské léčebně v Mariánských Lázních. Když nepršelo, sestry nás odvedly na kraj lesa k Medvědímu pramenu. Nedaleko pramenu jsem objevil březový háj, kde rostly nádherní křemenáči s červenými hlavami. Pokaždé jsem jich našel nejméně deset. Dal jsem je sestře, která nás u Medvědího pramene měla na dohled. Sestřička se mi líbila. Představoval jsem si, jak si křemeňáky obaluje na řízky. Jenže ona z nich dělala smaženici manželovi.

Jednoho dne byly v háji všechny křemenáči rozmačkaní. Brzy jsem odhalil příčinu jejich zkázy. Březový háj s vysokou trávou si vyhlídly milenecké páry k milostným schůzkám. Současně se jich tam sešlo několik. I další dny milenci ničili úrodu hub. Musel jsem tedy jednat. Nenáviděl jsem je. Jejich nahá hekající těla mě odpuzovala. Plížil jsem se vysokou trávou a vyměňoval jim hromádky svlečených svršků. S oblibou jsem klasickému mileneckému páru (muž a žena) odnesl mužské šaty a vyměnil je u jiného za ženské. V březovém hájku vystřídal milostné vzdechy křik milenců, kteří pokud se nechtěli vracet do lázeňských zařízení nazí, museli se obléknout do šatů opačného pohlaví. V lázních tyto návraty od Medvědího pramenu vyvolávaly poprask.

O osm let později jsem se s průduškami léčil u Štrbského plesa ve Vysokých Tatrách. Seznámil jsem se tam s krásnou Slovenkou, která žila v Paříži. Prý v jedné domácnosti s toreadorem, který jednou za čtrnáct dní dojížděl na koridu do Španělska. Z nedostatku jiných vhodných prostor jsem s ní skončil v březovém háji. Když jsem se svlékal, obezřetně jsem se rozhlížel kolem sebe. Měl jsem své zkušenosti od Medvědího pramene. Šatstvo jsem si pečlivě srovnal. Slovenka zavrtěla nechápavě hlavou: Toreador je mnohem spontánnější než ty, ten, když je se mnou, hází hadry kolem sebe jako smyslů zbavený.

Při návratu do lázní dívka nešťastnou náhodou rozkopla křemeňák. Řekl jsem jí, aby si příště dala pozor. Ani jsem nezvýšil hlas. Bylo to jen upozornění, žádná výtka.

Asi za půl roku mi z Paříže poslala balíček s knihou „Pařížských rozhovorů“ Georga Stefana Trollera. Napsala do ní věnování, jako by byla její autorkou. „Sex, co to vůbec znamená? Že člověk běhá kolem v bikinách, ve velké dekoltáži? Myslím, že jsem opravdu sexy, ale to není záležitost plastiky, ale spíše určitého vyzařování, něčeho, co každý správný chlap hned vycítí, i když se člověk zjeví v babiččiných šatech po kotníky. Capito?“ V dopise mě pozvala do Paříže. S toreadorem se rozešla.

Odepsal jsem jí, že u nás právě vypukla Husákova normalizace a že se ven jen tak nedostanu.

Na pohledu s Eiffelkou mi oznámila, že děkuje bohu za normalizaci, když takovej debil jako já díky ní musí zůstat doma. Moc dobře si pamatuje, že jsem měl větší zájem o houby než o ni. Když je někdo blbej houbař, tak jím zůstane nadosmrti. I kdyby uměl houby hledat nejlíp na světě.

Křemeňák s červenou hlavou je pro mě ta nejkrásnější houba. Když ho nenajdu, houbařská sezona nestála za nic.

Láďa Solomčík

(houbař, mykolog amatér)

Pro mě je normální přijít k lesu, vystoupit z auta nebo z vlaku u lesa, pozdravit slušně: dobrý den, lese, tak jsme zase tady, a co se týká hub, tak to ne, maximálně člověk říká: nemáš tady bráchu někde, a segru? (smích). Se známým nimrodem jsme byli na tom ohnivci rakouským a ptali jsme se na český kačenky, povídá, že teď na konci března bude už nějaká vystrkovat hlavičku, ale to správný období nastane, až když rozkvetou orseje.

Docent Zdeněk Šafář

(mykolog)

O kačenách se říká, že jejich sezóna začíná tehdy, když v Praze začíná kvést zlatej déšť. Májovky začnou, až budou kopřivy ke kolenům.

Odvážní muži a odvážné ženy na houbách

Houby hledáme a sbíráme v lese, v košíku si je odneseme domů a tam je nějak tepelně upravíme a posléze sníme. Vlastně si tak v kostce prožijeme podstatný kus dějin lidstva. Antropolog Claude-Lévi Strauss parafrázoval vývoj člověka jako cestu od syrového k vařenému. Houbař, herec a spisovatel Ivan Vyskočil se domnívá, že se v nás dosud objevují atavismy, dědictví po předcích. V normálním životním rytmu se neprojeví a najednou, jestli jsme poněkud ozvláštněni, jak tvrdí Ivan Vyskočil, si sami v sobě všimneme houbaře, houbaře-lovce. Stačí si tedy uvědomit, odkud vane ten atavismus, obout si holínky, narazit klobouk, popadnout košík a vyrazit do lesa. A nechat se vést očima, čichem nebo dokonce hmatem či sluchem, jak zjistíme na následujících stránkách.

Atavismy jsou dnes v kurzu. Módní etnopediatrie chce lovce a sběrače dokonce rehabilitovat. Především tedy jde o jejich způsob výchovy dětí, kdy ještě fungovala volná ruka přírody. Nevím, jestli etnopediatři zkoumají houbařovo chování jako určitý atavismus mající svůj původ na úsvitu dějin. Možná by se přiučili.

Houby ale rostou nejen v lese nebo na zahradě nebo sklepě nebo v dřevěné stěně vaší chaty, ale nepohrdnou ani džemem ve sklenici a nezvané vezmou místo i mezi vašimi prsty. Lov a sběr hub může tak mít podobně hybridní podobu jako současná válka. Ale v naší knize se budeme věnovat jen takříkajíc velkým houbám, které jsou v košíku vidět, prostě těm, kvůli kterým houbaříme. Mikroskopické houby přenecháme odborníkům s mikroskopy.

Od korálového útesu k urničce

Jak je to s krásou hub? Většině houbařů připadají krásné houby, které se dají jíst. To je dáno naším lovecko-sběračským atavismem. Ale houby jsou krásné samy o sobě. Nemusíme si pokaždé představovat, že houby hodíme na pánev a pak je budeme polykat. I v českém lese můžeme obdivovat houby, které se podobají květům orchidejí nebo bizarním výjevům běžným na korálovém útesu pod mořskou hladinou. Stačí najít sytě červeného ohnivce rakouského. Na stejné stránce „Přehledu hub střední Evropy“ najdeme hnědočernou urničku pohárovou ztělesňující náladu dekadentní básně. Jsou to paradoxy ve světě hub.

Tajemné bytosti

O houbách se často píše jako o tajemných bytostech. Houby totiž nejsou rostliny, neprovozují fotosyntézu a v získávání obživy jejich počínání připomíná spíše živočichy, i když jejich způsob získávání potravy a její konzumace přesahuje naši představivost. Tajemství hub souvisí především s existencí jejich „těla“ v podzemí. Houbové mycelium často operuje na hektarových rozlohách a jeho fungování není probádané. A jeho stáří, které dosahuje tisíců let, nás obyčejné smrtelníky naplňuje posvátnou hrůzou. A tak se uchylujeme k metaforám a v úvahách o myceliu se nám vybavuje internet nebo i alchymistická zásada, co je nahoře, to je i dole. Instalací Postnaturalia sestrojenou z elektronického odpadu, vzorků umělých květin (mohou to být i plodnice hub), pořadačů s herbáři a video-dokumentací vzniku jednotlivých objektů vytvořil sochař Krištof Kintera umělou krajinu. Nebo to je archeologický průzkum naší civilizace? Který se propadá nebo roste do podoby houbového mycelia. Žampiony, které vyrostly na místě, kam se vyhazovaly zbytky po výrobě malinové šťávy, voněly po malinách. Nezní to zlověstně?

Na houbařské výpravě do lesa v naší duši vanou lovecké atavismy. Svým způsobem jsou tajemné i spory. Jejich prostřednictvím naplňují houby povětří. Jedna houbová plodnice vypustí do vzduchu miliony spor, někdy miliardy. Kdybych byl autorem hororů, položil bych si otázku, jestli plodnice hub nejsou periskopy mycelií a formou biliónů spor „neodposlouchávají“ svět. V lepším případě.

Pionýři houbaření

Pionýrské období zkoumání světa hub našeho věku, tedy bez znalosti odkazu neolitických lovců, se odehrávalo především v druhé polovině 19. století a na začátku století dvacátého, zhruba současně s dobýváním amerického západu. Zápas mykologů se vedl za rozšíření počtu druhů hub, které lidé budou moci konzumovat bez obavy, že se otráví. Počet hub, které byly tehdy považovány za jedovaté, byl úctyhodný. Ale stoprocentní jistota o jejich škodlivosti nepanovala. Naši průkopníci mykologie a houbaření, v Čechách tyto dvě disciplíny vždy velmi souvisely, se zachovali jako hrdinové. Houby, které byly dosud považovány za jedovaté, sami ochutnávali a sledovali, jak jejich tělo bude reagovat. Pokud se chtěli stát uznávaným mykologem-pionýrem, museli jste mít na svém kontě nejméně padesát otrav různými houbami. Odvážní průzkumníci zkoušeli účinky hub i na svých příbuzných, milenkách a přátelích. Protože pionýři častými otravami mohli získat rezistenci. Hromadné otravy proto nebyly žádnou zvláštností. V tomto čase se ke světu hub hodil spíše než přívlastek báječný dobrodružný. V dějinách pěstování a sběru ovoce a zeleniny tak vzrušující období asi nenajdeme. Okruh jedlých hub je nyní už hodně široký, ale pokusy o jeho rozšíření stále pokračují. A občas veřejnost šokuje oznámení, že houba, která byla celá staletí považovaná za jedlou, je ve skutečnosti jedovatá. Takovou houbou se stala například čechratka podvinutá. Houba, kterou na svém obrazu Růžencová slavnost, namaloval Albrecht Dürer.

Tedy i dnes by se měl houbař především naučit rozeznat jedlé houby od těch jedovatých.

Houbařova vášeň v Barceloně

Charakter české houbařské vášně jsem si uvědomil v hlavním městě Katalánska. V Barceloně jsem bydlel v hotelu El Palace, kde svého času měl apartmá Salvador Dalí. V hotelovém výtahu jsem každý den potkával herce Fernanda Reye, který hrál titulní role v Buñuelových filmech „Nenápadný půvab buržozie“ a „Viridiana“. Ve výtahu jsem s Reyem mluvil o počasí a přitom jsem měl před očima surrealistickou scénu z „Viridiany“ s kostelním zvonem, ve kterém se kymácí Reyova hlava. Nemohl jsem se toho obrazu zbavit. Obíhal jsem galerie s Picassovými a Miroovými obrazy, v různém denním a nočním osvětlení jsem hleděl na Gaudího domy. Ale ani tyto zážitky netrumfly návštěvu tržnice La Boqueria na bulváru Rambla. Na dlouhých stolech i na zemi ležely ohromné hromady pravých ryzců. Ryzce tam musela přivážet nákladní auta. Ryzce připravené po katalánsku (česnek, estragon, špetka muškátu a pepř se dobře promísí s houbami a lehce dusí pět minut; pak se směs podlije sladkým dezertním vínem a dusí ještě pár minut) na toastech pokapaných olivovým olejem a rajčatovou šťávou jsem si objednával v různých podnicích třikrát denně. A každý den jsem chodil do tržnice La Boqueria a sledoval, co se s ryzci děje. Hodně se prodávaly a stále je přivážely. Třetí den mi došlo, že už nikdy nebudu mít radost, až najdu ryzce. V zemi jednoho z největších znalců anatomie lidských vášní, filmového režiséra Luise Buñuela, jsem si uvědomil banální věc, že nejdůležitější podmínkou vášně je nedostatkovost objektu té vášně. A tuto první podmínku zrodu vášně houby v českých lesích splňují. Další důležitou věcí je existence přinejmenším dvou nápadníků, aby mohl vzniknout milostný trojúhelník. O milostných trojúhelnících si počtete u Dostojevského. A vzhledem k počtu vášnivých českých houbařů jsou u nás houby pořádně rozmazlené. Neboť u nás houby jsou ve středu pořádně velkého mnohoúhelníku houbařů. A houba je rozmarná potvora, která si často vybere ten nesprávný košík, většinou to ovšem není ten můj. Nejvíc ji vzrušují oči někoho, kdo ji vůbec nehledá. V tomto ohledu její ženské reakce nemají chybu. A co je důležité: (české) houbaře taková situace nepřemožitelně láká.

Vezmeme-li do úvahy hromady pravých ryzců v barcelonské tržnici La Boqueria, pak nám musí být jasné, proč Katalánci nejsou vášnivými houbaři. A také možná proč mají takového analytika vášní, jakým je Luis Buñuel.

A štěstí takové bytosti, myslíme houbu, samozřejmě stoupá nejen s rozšiřujícím se počtem nápadníků, ale musí ji těšit proměny složení, nejen věkového, ale národnostního. Podle svědectví Benjamina Kurase zažívají stanoviště hub ve Velké Británii boom. Utkávají se na nich houbaři z Itálie s Poláky. Zasahují tam i Češi. Dokonce začínají houby sbírat Britové, zřejmě jde o jedince s českými předky, s milenkami z Prahy apod. Uvidíme, co s houbami na britských ostrovech provede brexit.

Češi v zahraničí

Po roce 1989 čeští houbaři zažívají jedno z nejzajímavějších období své historie. Ubývá zemědělské půdy, přibývá lesů. Houbaři obsadili vojenská pásma. Se vstupem Česka do Evropské unie se otevřely hranice. Do Krkonoš pronikli polští sběrači borůvek. A čeští houbaři rozšířili svá teritoria do rakouských a německých lesů.

Vanutí atavismů získává nový rozměr. Ale nejspíše má charakter nevinné šachové hry. Jinak ani hrát neumíme.

Kongres evropských mykologů v Československu

Když jsem četl zprávu o kongresu evropských mykologů v Československu v roce 1960, připadlo mi, že zážitek zahraničních účastníků kongresu mohl být srovnatelný s nadšenými dojmy návštěvníků československé expozice na bruselské výstavě EXPO, které se konalo o dva roky dříve. Ostatně v české restauraci se tenkrát v Bruselu podávala i houbová jídla. Vedoucí restaurace se jmenoval Miroslav Hříbek.

Do Československa se na kongres sjeli mykologové z celé Evropy, z Francie jich dorazilo osmatřicet, přijeli Holanďané, Britové, i dva účastníci ze Spojených států. Kongres trval čtrnáct dní. Nezajímají mě odborná jednání, spíše nadšení z mykologické erudice Alberta Piláta a dalších českých mykologů, houbařské exkurze do nejkrásnějších českých a slovenských lesů; při návštěvě boubínského pralesa se možná zrodil holandský obdiv k české krajině, pobavilo mě oblečení zahraničních mykologů, jehož lesní charakter předčil i české modely. Za všechny popíšu fotku zástupce NDR mykologa E. Pieschela s batohem, který mohl nosit Král Šumavy. Muž s obřím břichem v obřím saku, jezdeckých rajtkách, holinách, v rádiovce, s úřednickou taškou plnou mykologických traktátů v pravé ruce, v levé drží obrovský proutěný koš, neboť mykolog-houbař musí být stále ve střehu.

Zahraniční mykologové si u nás museli připadat jak v houbařském nebi: česká houbařská vášeň je překvapila, viděli velký zájem veřejnosti na výstavě hub v pražském Radiopaláci, navštívili výstavy fotografií hub, obrazů a keramiky s houbovými náměty. Vrcholem programu kongresu byla výstava hub v budově brněnské hospodářské školy, kam každý den přiváželi čerstvé exponáty z celého Československa, které doplňovaly Ušákovy obrazy hub z Pilátových atlasů, dřevěné modely hub řezbářského mistra Josefa Rulíška nebo kresby Karla Svolinského k poštovním známkám s houbami. Užité umění reprezentoval soubor keramiky Houby sochařky Marie Leontovyčové-Lošákové (!). Fotografie O. Staňka nazvaná Odkvétající krasavice podle Alberta Piláta mistrovsky naznačila nové cesty při uměleckém portrétování hub.

„Tentokrát bylo připraveno celkem 17 houbových jídel, a to: houbová solanka (oblíbené jídlo ruské kuchyně), obložené housky, topinky s houbovou směsí, pirožky s houbovou směsí, plněné křehké košíčky, papriky plněné houbovým salátem, plněné papriky v rajské omáčce s rýží, houbový nákyp, houbové karbanátky s bramborovým salátem, kotletky s křenovou omáčkou, žampiony s vejcem a sýrem na lasturách, houbový puding, mleté maso plněné houbami, smažené houby, houby smažené v těstíčku a houby s vajíčkem. Materiál, z něhož byla připravena houbová jídla, jak zajistili členové odbočky, byly výhradně tržní houby, zvláště opomíjené druhy. Z připravených jídel a hub, naložených v octovém nálevu byla uspořádána zvláštní exposice. Účastníkům sjezdu byly pokrmy předkládány k ochutnávání v síni, v níž byla instalována souborná výstava obrazů hub Vilmy Leskové a ve vedlejší representativní klubovně školy. Při lákavé zevní úpravě vystavených jídel a jejich vzorném servírování žáky školy pro veřejné stravování nebylo ani potřebí, aby Jana a Helena Křížovy vlastním ochutnáváním dokazovaly, že předkládaná houbová jídla mohou zájemci jíst bez jakýchkoliv obav; i tak se obě předváděčky zhostily své úlohy s obdivuhodnou vytrvalostí.“

Právě závěrečný projev nejvíce nadchl účastníky kongresu: k odvážným mužům-mykologům, kteří experimentovali s houbami, se připojují odvážné ženy.

„Pokud se týká mé osoby, byl jsem se v sobotu odreagovávat na houbách se svým bratránkem Karlem. Dojeli jsme ještě za tmy k lesu a pak utíkali k lesu, aby nám to nikdo nesebral. Našli jsme s malým Jiříkem 27 červených křemenáčů a byl to kromě My Fair Lady, příjezdu Rusů můj nejzajímavější zážitek roku. Já si strašně přál, abych našel u břízy — a to si přeju už dvacet let — dva křemenáče a představte si, když jsem k té bříze přišel, tak tam stály takoví velcí a já si říkal, že když se mi tohle splnilo, že se mi splní všechno i to, že jednou přijedete Vy na ten štrúdl a na chatu, kde budeme píct kozu. Já taky tak toužil po těch křemenáčích, jako touží lidi po vlastní zemi a dovedu to snad trošičku pochopit, i když asi ne úplně. Jinak je mi celkem slušně, žeru prášky, mám jich dost a žádný nepotřebuji.“

(Z dopisu Oty Pavla Arnoštu Lustigovi z 1. 10. 1968)

„Obojích bylo letos množství nevídané a požehnané. Pokud se hub týče, chovaly se dokonale; rostly na dobrých i špatných místech, rostly i na lukách a uprostřed cest, samotářsky i v rodinné pospolitosti, a dělaly, co mohly, aby se co nejvíc podobaly školním modelům a obrázkům hub jedlých a jedovatých. I byly hříbečky bílé, kterým se říká nakládačky, hříbky žemlově osmahlé a kaštanově hnědé hřiby, až po staré, vážné hřibany s hlavou brunátně černou, ojíněnou do modra; byly vztyčené křemeňáky na silných nožkách, byly nádherné muchomůrky, byly růžové a zelené rodiny holubinek, shluky popelavých a černých havelek, družiny klouzků a kdeco, v hojnosti téměř pravěké.“

(Karel Čapek: Houby a houbaři)

„Muchomůrku červenou nebo jí podobné houby konzumovali i původní obyvatelé Ameriky z okolí Velkých jezer. V roce 1626 se jezuita Charles Lallemand z Quebecku zmiňuje v dopisu svému bratrovi ve Francii.

„Ujišťují tě, že po smrti přijdeš do nebe, kde všichni jedí houby a mají spolu sexuální styk.“

Z roku 1978 pochází podivné svědectví odžibvejské léčitelky, která žila na jednom ostrově v michiganském jezeře. Během padesáti let snědla ročně tři až pět muchomůrek červených. Tato vysokoškolsky vzdělaná šamanka sdělila R. G. Wassonovi, že Odžibvejové se v nejzávaznějších životních situacích dotazovali na radu miskwedo, muchomůrky červené.“

(Adrian Morgan: Ropuchy a prašivky)

V. K. Piskáček

(herec, píšící houbař)

Májové hříbečky! To je vzácnost, to je rarita! Přece se pamatuji, že jsem sám trhal v chlumeckých lesích konvalinky, které tam hojně rostly, a mezi nimi vykukovaly krásné hlavičky bílých královských hříbků, kterých jsem nasbíral pěkný košíček. Z toho soudím — protože konvalinky rostou také jen ve vlhkých lesích, že vlhkost je první podmínkou růstu májových hříbečků.

Cestující ve vlaku mezi Prahou a Kolínem

Na koleji v Nottinghamu jsem si otevřel houby naložený v octu. Kamarád Angličan se divil, že chci jíst houby. Když jsem mu řekl, že jsem je naložil sám, vůbec to nechápal. Myslel si, že je pěstuju na záhonku v zahradě. Vysvětlil jsem mu, že je chodím sbírat do lesa. Vytřeštil voči: Ty máš svůj les?

Docent Zdeněk Šafář

(mykolog)

Kačenka má výhodu v tom, že drží stanoviště, to znamená, že na těhle místech, vždycky tady někde budou, třeba se to místo trošku posune, a to drží to místo… ty kačeny, naše pravidlo je, že už prvního března vyrážíme jako „otevřít“ les, když sem poprvé přijdeme, tak tady není zelenej lísteček…

Houby — všechno, nebo nic

„Představ si, že kráčíš lesem a v tom lese roste množství hub. Jednotlivé houby (odborně plodnice) na pohled vykazují rysy individuality, ve skutečnosti to však jsou výkvěty jednoho společného podhoubí, poslové, které toto podhoubí posílá na světlo světa. Ač jim věda přisuzuje čistě účel rozmnožovací, nám se přece jen jeví jako poslové, skrze něž se nám to podhoubí hlásí: ‚Jsem zde!‘“

(Ivan M. Havel)

Mít příroda své vyvržence,

Svým děckem kdyby mohla pohrdnout,

Jidáše svého kdyby měla taky,

Ta houba — to je on.

(Emily Dickinsonová)

Houbaření patří vedle tanečních, chalupářství a chatařství k typicky českým originálním fenoménům. Houbaření navíc tvoří podstatnou součást našeho života v chatách a chalupách, takže s výjimkou tanečních kurzů proniká do dalších fenoménů a podílí se na jejich podobě. Zdá se, že houbaření mají Češi v genech. První zmínky o houbách a jejich konzumaci najdeme už ve středověké legendě Utrpení sv. Vojtěcha. Českého původu je i pověst o putování Krista a svatého Petra, během níž se božím zázrakem zrodily houby jako pokrm pro chudé. Pověst, kterou později převyprávěla Božena Němcová, patří k nejpůvabnějším houbovým příběhům. Ze čtrnáctého století pochází žertovný jmenovací dekret (Narrenpatent), zřejmě dílo Jana ze Středy, ve kterém je jakýsi Jan ustaven pánem v Údolí bláznů. A jsou mu do užívání přidělovány vymyšlené pevnosti a osady, například Narrenberg — Hora bláznů nebo Affenburg — Opičí hrad. A také je mu povoleno živit se všemi druhy hřibů a dalšími houbami. Žertovné dílko odráží tehdejší mínění vyšších vrstev o houbách, totiž že jde o potravu pro blázny. Houby a humor! Další český fenomén. Jsme přesvědčeni, že smysl pro humor patří k naší české podstatě. Houby pronikly do filmu i výtvarného umění. Skladatel Václav Hálek slyšel houby zpívat. Písnička Muchomůrky bílé s Mejlou Hlavsou by se klidně mohla stát naší státní hymnou. Houby si zdatně si počínají ve světě kýče: přijímají podobu stolní lampy, v sádrové podobě se vyskytují na zahrádkách. Autor těchto řádků vlastní dřevěnou propisku ve tvaru červené muchomůrky.

O houbách psali Jaroslav Hašek, Karel Čapek, Bohumil Hrabal, Ota Pavel. Většinu Čechů dojímá Pavlova povídka „Bílé hřiby“, ve které nadúroda bílých hřibů u Berounky oznamuje příchod války. Ota Pavel byl sportovním novinářem. Houby a sport. I tuto souvislost můžeme považovat za český fenomén. Hokej v Naganu, fotbal v Chile, Zátopek, Čáslavská, sokolové a spartakiády na Strahově. Ota Pavel evokuje Čechům houby a nejlepší sportovní výkony. Těch hub ale nesmí být moc! To by pak nemuselo dopadnout dobře.

Češi jsou nejlepší!

Češi jsou nejlepší houbaři na světě, jsme o tom přesvědčeni. Ani Italové se nám nemohou rovnat. Italové sbírají houby s představou, že je dobře zpeněží nebo si je aspoň udělají k obědu, ne z vášně jako Češi. Každoročně si prý zahoubaří sedmdesát tři procent Čechů. Houby představují podstatnou položku českého jídelníčku. Roční spotřeba hub na jednu hlavu se u nás počítá na kila.

Podle německy píšícího spisovatele Eliase Cannettiho smrkový les Němcům evokuje sevřené armádní řady. V německé představivosti les pochoduje, pro Němce na neštěstí na místě. „Nehybnost a paralelnost vzpřímených stromů, jejich hustota a množství naplňuje Němce hlubokou a tajuplnou radostí. Ještě dnes vyhledá les, v němž žili jeho předkové, a cítí se zajedno s jeho stromy,“ napsal Canetti.

Když Čech spatří les, nejdříve ho napadne: rostou už houby? Pochodová euforie se ho nezmocní. A když se dostane k lesu, kde ty naše houby, tedy hříbky, křemenáči, bedly, nerostou, občas se to pokusí napravit. Do jižní Afriky dopravili čeští emigranti podhoubí pravých hřibů. Zatím to nevychází, což je určitě dobře, protože by v tamní přírodě hříbky mohly způsobit pěknou paseku.

Vliv české houbařské školy se pomalu šíří do světa, píší někdy noviny v období letní okurkové sezóny, když je u nás sucho a houby nerostou. Podle nich jsme se ještě nedávno dozvídali od českých cestovatelů o neuvěřitelných lánech hřibů a křemenáčů ve skandinávských lesích, například. Zpráv o houbařské hojnosti v zahraničí ubývá. Ale nejsem zcela přesvědčen, že se tak děje díky houbové osvětě našich vystěhovalců, spíše podezřívám italské velkosběrače hub, kteří pročesávají zahraniční lesy a dodávají své nálezy ke zpracování potravinářskému průmyslu.

Česká houbařská mise v zahraničí se musí potýkat i s delikátnějšími problémy, než které představují sběračské gangy. Když si Češi žijící v Severní Americe uvaří bramboračku ze severoamerických hříbků, nechutná jim, protože v Severní Americe nerostou smrkové hříbky. Roste tam sice více druhů hřibů než u nás, ale žádný z nich se nehodí do bramboračky. A jak rozumět tomu, že v Mexiku rostou hřiby žlučníky, kteří nejsou hořcí, a tudíž nezkazí tamní bramboračku. Třeba je ta nepříjemná chuť žlučníků nějakým houbařským trestem. Měli bychom to zjistit.

Individualistické houby

V Čechách je houbaření individualistickou záležitostí, houby většinou sbírají samotáři, skoro všechny úlovky spotřebují oni sami nebo jejich příbuzní. V padesátých letech dvacátého století, kdy se rozhlasové vysílání mělo poslouchat v kolektivu, se české a moravské lesy na rozdíl od zkolektivizovaných polí a ulic staly oázou svobody jedinců v obnošeném oděvu s houbařským košíkem a nožíkem. Možná i toto svobodné postavení lesa přispělo k posílení české houbařské vášně, která ovšem neochabuje za žádného režimu. Můžeme si klást otázku, jestli komunistický režim v padesátých letech na lesy zapomněl záměrně, nebo jestli „osvobozením“ lesa, kdy jste mohli zadarmo sbírat plodiny a zpestřit si tak jídelníček, stát vědomě trpěl enklávu odpočinku od života hlídaného přísnou stranou. Ale nic není zadarmo. Po neděli strávené s košíkem v lese se odpočinutý houbař vrátil k radostnému budování. Režim určitě dobře věděl, že od českých houbařů-individualistů příprava nějaké širší podvratné akce z lesních houštin nehrozí.

Pravidla a jedna výjimka

Houbařská vášeň není v českých zemích rozprostřena rovnoměrně. Na Moravě se nevyskytuje v tak masovém měřítku jako v Čechách. Ale i v rámci českých krajů existují rozdíly, asi nejhlubší kořeny houbaření jsou ve východních Čechách. Od Hradce Králové pochází dynastie Smotlachů, v Polici nad Metují působil jeden ze zakladatelů české mykologie Jan Bezděk, v Pardubicích se narodil Jan Žáček, autor prózy Mykologický kroužek, která je naším největším mykologickým pamfletem.

Podobně jako my houbaří i jiní Slované: Slováci, Poláci, Rusové, jižní Slované. Bulhaři představují výjimku. Podle Milady Mikulcové, autorky knihy Výchova houbařů v Čechách, za to mohou muslimové, kteří v Bulharsku vládli několik století. A islám si s houbami moc nerozumí. Ale houbařská vášeň české intenzity představuje pro tyhle nečeské slovanské houbaře podivínskou podivnost. Přečtěte si houbařské pasáže v Tolstého Anně Karenině. Mistrovsky napsané, ale bez vášně. Tolstoj ani jeho románové postavy by ještě za tmy ani náhodou neutíkali k lesu, aby tak předešli další houbaře. Nikde na světě nevyvolá u cestujících v tramvaji nebo vlaku houbař s plným košíkem hub takový zájem jako v české hromadné dopravě. Ze stránek bulvárních novin vytěsňují v Čechách v čase houbařské sezóny fotky nadměrně vzrostlých „praváků “ akty nadstandardně vybavených žen. Erotická vzrušivost má tedy v Čechách i jednu podivnou podobu. Tedy viděno odjinud, nám to vůbec nepřijde.

Ale přece jenom existuje jedna výjimka, co se týče mezinárodního sdílení české houbařské vášně. Houbařskou výspu v mykofobním germánském prostředí představují naši blízcí příbuzní, Lužičtí Srbové, přestože už celá staletí nežijí s Čechy v jednom státu. Vypadá to, jako by mentálně zůstali v 17. století — díky houbám.

Mykofobní národy předvádějí svou houbařskou rezervovanost s pýchou. Britové, Irové, Bretonci si na vůbec houby nepotrpí. Že by to mělo něco společného s Kelty? Ke genetické spřízněnosti se výše jmenované národy hlásí. A okázale houby odmítají jako nekrofilní přízraky, jejichž mycelium se prohání v podzemí jako hladové hyeny. Všechny houby jsou pro ně prašivky. Obstojí jedině žampión, i když i ten jen s odřenýma ušima. — Ovšem někteří historici jsou ke keltské mykofobii zdrženliví.

O pasení hub

V Čechách se houby objevují v různých kontextech. Stávají se symboly. V životopisu vynálezce Františka Křižíka od Václava Gutwirta popisujícího elektřinu jako lehký plyn, mluno, se dovídáme, že vynálezce před svým narozením pásl houby mezi hvězdičkami. Pasácké výkony před narozením lze vysvětlit poměrně snadno: Mládež východních Slovanů před příchodem křesťanství slavila příchod léta bujnými obřady v lesích. Po devíti měsících se narodilo hodně dětí, které byly počaty právě při těchto obřadech. Proto se mluví o období před početím jako o čase, kdy dotyčný „chodil po houbách“ nebo je „pásl mezi hvězdami“.

Houby jako „nic“ a jako oběť zapadlých vlastenců

V češtině existuje spousta všelijakých rčení, že houba znamená „nic“. To „nic“ vyjadřují slova houbeles a houbelec nebo houby s octem. Lingvista Václav Machek ve své poznámce napsal: „Výraz houby = ,nic‘ zná již Jungmann, uvádí věty houby s octem dostaneš, houby víš, houby mi jest do vašich starostí.“

Ve své úvaze Machek dospívá k závěru, že houby v takových rčeních jsou eufemismem za triviální negaci vyjádřenou vulgarismem hovno. „Tento eufemismus mohl vzniknouti jen v té oblasti češtiny,“ uvažuje dále Machek, „kde se vyslovuje na př. prauda, skrouně, kreu, t. j. ve východních Čechách. Tato výslovnost je právě charakteristická pro příslušníky východočeského nářečí. Jen ona umožnila, že vulgární negace byla tam změněna v slovo, jehož vlastní význam jinak je zcela nezávadný, ale tím se zároveň zakryl původ nového adverbia houby. Proto se i tato zmírněná negace mohla dostati do ‚lepších‘ kruhů a do péra spisovatelů jako Rais, kteří by se jinak nebyli odvážili použíti oné vulgární negace v nezměněné podobě ani v hovoru osob. Východní původ je nepochybný.“

Coby ilustraci dodejme dvě rčení z Hořicka: komu se dobře daří, „tomu je houby zle“. Nemá-li něco ceny, říkají: „Houby je po tom.“

Je to paradox, když si uvědomíme, že sedm miliónů Čechů každoročně vybíhá do lesů, aby hledali „nic“. Raisovi Zapadlé vlastence čte asi málokdo, současný čtenář zná jediný jeho bestseller: rčení o situaci, která je na hovno a kterou mistr převyprávěl na „je to na houby“.

Ano, východní Čechy jsou na jedné straně pro houby a houbaře se svými Smotlachy a lesy krajinou zaslíbenou, na straně druhé v obrozenské panice z úderného hovna obětovaly houby pro „nic“. Přimlouvám se, aby houby byly vyviněny ve prospěch hovna.

Nezní hovnisko mnohem lépe než houbisko?

Petr Knápek

(houbař, mykolog amatér)

Právě jsme prošli borovým lesem, něco jsme našli, ale protože to nebyla žádná sláva, tak samozřejmě podle správný taktiky a strategie dobrýho houbaře zkusíme jinej typ lesa. To znamená, že teď skočíme do listnáče, a když listnáče nic nedaj, zkusíme smíšenej les, potom i smrčiny, i tak se po tý cestě pro nějakou houbičku sehneme.

„Houby jsou dětmi bohů, vždyť se rodí bez semen“ aneb Božena Němcová a lysohlávky

Nejlepší houbař je ten, kdo dobře a hodně lže.

(Poznatek ze západních Čech)

Původ hub Římani odvozovali od blesku, Řekové od hromu. Houby byly potomky bohů nebo alespoň božím požehnáním: narození bez semen je svým způsobem neposkvrněné početí! Jiní dávní mykologové v nich nalézali ďáblovo dílo. Badatelům s menší fantazií stačilo konstatování, že houby pocházejí z nadměrného vlhka nebo dokonce z koňských koblížků. Nebo jsou vedlejším produktem hniloby. Představa, že je zasévá Měsíc, aspoň nepostrádá romantiku. Ani současná věda původ hub nějak precizně nedefinuje.

Nejspíše se vyvinuly z jednoduchých vodních bičíkatých organismů, kteří svůj bičík postupně ztráceli. Vznik hub spadá zejména do období pozdních starohor nebo devonu. Původně byly houby zařazovány mezi rostliny, avšak oproti rostlinám neobsahují zelené barvivo — chlorofyl. Dnes tvoří samostatnou skupinu, jsou to tzv. heterotrofní organismy. Podle různých odhadů se na světě vyskytuje okolo 1 000 000 druhů hub, mnoho z nich ještě není ani pojmenováno. Z tohoto celkového množství je zhruba 2 000 hub jedlých a až 300 druhů léčivých.

V této kapitolce setrváme u božského stvoření hub. Vyprávění Boženy Němcové podle české lidové legendy o putování Ježíše se svatým Petrem a jejich návštěvě svatby chudých lidí a houbové události následující po návštěvě patří k těm nejkrásnějším beletristickým textům s houbovou tematikou, které jsem četl. Vyprávění Boženy Němcové zahrnula Valentina Pavlovna Wassonová do knihy Houby, Rusko a dějiny (Mushrooms, Russia and History). Knihu napsala společně se svým manželem Robertem Gordonem Wassonem, zakladatelem etnomykologie, autorem všeobecně užívaného označení houbových nepříznivců a příznivců jako mykofob a mykofil. Původně anglosaského konzervativního bankéře Wassona jeho manželka, rodilá Ruska, přivedla k houbám, které manžela proměnily z mykofoba bez přesvědčení, protože o houbách skoro nic nevěděl, na fanatického mykofila. „Jedny prázdniny jsme letěli do Švédska a navštívili Laponce, abychom zjistili jejich postoj k houbám. Při jiné příležitosti jsme jeli s Heimem (archeolog) do Provence a navštívili venkovské sídlo Jena Henriho Fabra, entomologa a mykofila, abychom z jeho maleb hub pocházejících z let 1885 až 1895 vybrali ilustrace pro knihu Mushrooms, Russia and History.“

Nenasytnost a barevné kloboučky

Wassonova hvězdná hodina se dostavila v roce 1957, kdy v americkém časopise Life publikoval článek nazvaný „Hledání magických hub“. Wasson pro západní kulturu objevil lysohlávky a akceleroval tak události zlatých šedesátých let. Indiáni lysohlávky používali ve svých „pohanských“ obřadech především k diagnostice a léčení chorob. Indiáni se nechali přivést ke křesťanské víře a lysohlávkové obřady si ponechali. „Jednoduše řečeno, protože jsme chudí a slabí, dal Ježíš Kristus člověku houby, aby jimi mohl léčit,“ shrnul mykolog Jan Borovička argumentaci indiánů. A vlastně podobně moralizující poselství obsahuje národní pověst zaznamenaná Boženou Němcovou. Ve zkratce přiblížím její obsah: Ježíš se svatým Petrem na své pouti po světě šli lesem. Dorazili do chudobné vesnice, kde je pozvali na svatbu. Pohostili je a chtěli jim dát na cestu svatební koláčky. Ježíš dar odmítl, nebudou brát jídlo chudým lidem. Svatebčané Petrovi nenápadně podstrčili mošnu s koláči, aby to Kristus neviděl. Apoštol se ovšem nijak výrazně nebránil. Poutníci znovu procházeli lesem. První šel Ježíš a za ním Petr, který brzo dostal velkou chuť na koláček. Zalovil v mošně, jeden rychle vytáhl a celý si ho strčil do pusy. Ale než se do něj zakousl, Ježíš se ho na něco zeptal, ani se neotočil. A Petr, protože nemohl mluvit s plnou pusou, prasklo by na něj, že se cpe koláčky, sousto vyplivl a pak teprve odpověděl. A tahle nepodařená Petrova konzumace svatebních koláčků se opakovala několikrát. Petr se z hladu s vykulenýma očima zakousl, Ježíš jako by měl oči na temeni hlavy, se Petra na něco zeptal, a nešťastný apoštol sousto vyplivl. Vyšli z lesa, Ježíš se konečně otočil a řekl: „Ty koláčky jsi jim neměl brát! Teď se vrať a ze země sesbírej, co z nich zbylo.“ Petr se beze slova otočil a pomalu se vracel. Co měl dělat? Ježíš šel za ním. Petr nevěřil svým očím, na místech vyplivnutých soust a upadlých drobečků ze země na tenkých i silných nožkách vyrůstaly hnědé, červené, bílé, žluté, zelené, fialové kloboučky. „Nekoukej a sbírej do mošny,“ smál se Ježíš. „To jsou houby,“ dodal. „Od této chvíle budou růst jako Boží dar v lesích a každý si je bude moci nasbírat, i ten nejchudší.“

Zastavili se u chudé selky, ta jim houby usmažila na sádle. Ježíš jí ještě poradil, že se dají dělat s octem.

Pověst o Ježíši, svatém Petrovi a houbách po Němcové převyprávěli další spisovatelé. Vladimír Hulpach pověst o zrodu hub situoval do středních Čech, do Svatojiřského lesa. V závěru svého vyprávění Hulpach už neexperimentoval a přidržel se lidové verze:

„Poněvadž ale vyrostly ze soust od chudého přijatých, chtěl Pán Ježíš, aby chudým lidem užitek z nich přináležel, a proto naučil tu chudou ženu je připravovati a pověděl jí, kde jich sbírati má, a proto se prý houby tak velmi dobře plemení. Že ale Petr ustavičně žvýkaje, přece syt nebyl, proto prý též houby nesytí.“

Na scénu přichází ďábel

Napadá mě poněkud kacířská myšlenka: kdyby s Ježíšem po světě chodil Haškův Baloun, mohli společně stvořit svět jako obrovskou spižírnu jídla…

V roce 1901 vydal v Praze učitel a mykolog Jan Bezděk z Police nad Metují první část svého atlasu Houby jedlé a jim podobné jedovaté s ilustracemi malíře Václava Luňáčka. Součástí tohoto atlasu je i houbařská pověst o zázračném zrození hub z vyplivnutých kousků koláčků převedená do veršů katolickým básníkem Sigismundem Bouškou. V následujícím úryvku se ocitáme u zázračné proměny kousků koláče:

„A když (Petr) hlédne líp:/ vidí tvrdý hřib, / strakoš se do mechu krčí,/ zlatý ryzec podle smrčí,/ masovky ční z lip.// Jak bílé kvítí/ májovky svítí,/ jako zlaté pampelišky/ v tratolí se kupí lišky,/ václavky zas v mýti. Drobtů koláče/ rostou chřapáče,/ syrovinka do kloboučku/ pozvedá se polehoučku,/ mlékem zapláče.// Korálů má vzhled/ kuřátkový svět,/ bělorůžné žampiony/ svítí jako lampiony/ u holoubků hned.“

Bouška do děje pověsti přivádí ďábla. V původní verzi na scéně ani za ní ďábel není. V Bouškově zázračném lese zloduch nejdříve jen tak civí ve skrejši, ale pak zasáhne do božského díla po svém:

„Na všech stranách hned/ pestrý rostl jed:/ muchomůrky kynou/ potřísněné ďábla slinou/ lákavý jich vzhled.// Satan hřib však kdes/ krásou svou se vznes…/ Ký však podvod z ďábla zeje?/ Dal mu barvy koloděje/ jed však do něj vnes.“

Katolický básník, pater Sigismund Bouška během svého působení na faře v Bezděkově (1914—1924) nedaleko Police nad Metují pracoval na atlasu Houby z Broumovska, který dokončil roku 1941. Atlas nebyl nikdy publikován. Ostatně — dosud žádná etnomykologická kniha od Valentiny Pavlovny Wassonové a Roberta Gordona Wassona nebyla přeložena do češtiny.

Petr Knápek

(houbař, mykolog amatér)

Na kačeny musíte mít vycvičený zrak, když jdete poprvé, nevidíte nic, splývají s terénem, kačeny vyrážej v době, kdy ještě není nic zelený. Dneska je 14. duben, loni jsme je sbírali 6. března, někdy začínej i koncem února. Vyhovuje jim vápenitej štěrk, divoký třešně, jasan a osika. Mají neuvěřitelnou regenerační schopnost, známej, kterej je fotí, vášnivej houbař, nechal je tam v půlce zlomený, třeň se zlomil těsně u země, nechal tam ležet tu houbu. Hřibovitá by to nikdy neudělala, právě smržovitý maj tyhle schopnosti, za pár dnů tam přišel a houba srostla. Nejdřív kvete dřín, teď jsou trnky, kvetou meruňky, třešně: období májovek, májovka ve srovnání s kačenou je lehká houba. Májovkový kola vydrží desítky let, otázka je, kdy přesně bude, rychle červaví, kačena. U některých lidí časem začne vyvolávat žaludeční potíže, vyzvrací ji a má pokoj, může ji jíst roky, člověku musí houba vonět, když přestane, je zle, především strmělky, mlženky, někomu přestane vonět při vaření, kačenky se ulamují, při sušení 15 plodnic provoní celý třípokojový byt… Smrž, těžká houba, někdy vyroste a pak má pět let přestávku, smrž kuželovitý roste přesně na stejným místě. Smržovka, neznamená, že tam smrže najdete vždycky.

Ta mykologie česká…

„Jedovaté houby mají ponejvíce nepříjemný zápach a ostře pálivou chuť. Většinou bývají od hmyzu okousány a nabodávány. Při vaření zmodrají nebo zčernají…“

(Čítanka z 19. století)

„Mykolog je člověk, který sní kdejakou prašivku a nic mu po ní není.“

(Vilém Werner: Chodí houbař po lese)

CIRKULÁŘ C. K. MORAVSKO-SLEZSKÉHO ZEMSKÉHO GUBERNIA

Prodej podezřelých hub se zakazuje v důsledku vysokého dekretu dvorní kanceláře z 30. července 1818. Zakazuje se používání a tudíž i prodej všech druhů holubinek, poněvadž znaky jedlých a škodlivých druhů rodu toho jsou nespolehlivé a těžko poznatelné, a vůbec se nepřipouštějí na trh a k požívání žádné rody hub, jež jsou jen trochu podezřelé, aneb jejichž neškodnost není zcela spolehlivě známa, což se uvádí ve všeobecnou známost a na výstrahu.

Brno 28. října 1818 (Antonín Bedřich hrabě Mitrovský, gouverneur Moravy a Slezska)

Slibný začátek české mykologie skončil v Karibském moři

První významnou osobou v české mykologii byl kustod Národního muzea August J. C. Corda (1809—1849). Corda ještě před dosažením věku 20 let uveřejňoval své kresby mikroskopických objektů v německých odborných časopisech. Udivoval přesností svých kreseb mechů, hub a plísní. Dopisoval si s Alexandrem von Humboldtem. Materiál, podle kterého Corda popsal velký počet nových druhů hub ve svém šestisvazkovém díle o drobných mikroskopických houbách (Icones fungorum hucusque cognitorum), je jedním z nejcennějších fondů mykologického oddělení Národního muzea. Poslední jeho badatelskou akcí byla cesta do Texasu, kam byl na popud knížete Franze von Colloredo-Mansfeld vyslán, aby pro Národní muzeum sbíral rostliny. Z jeho posledního dopisu je zřejmé, že se měl i se sbírkami navrátit brémskou lodí Victoria odplouvající z New Orleansu 28. srpna 1849. Loď však nikdy nedoplula, zmizela v polovině září někde v Karibském moři. Na Cordovu počest byly pojmenovány vymřelé semenné rostliny období permu Cordaites.

Strmělka bělostná

Milada Mikulcová ve své knížce Výchova houbařů v Čechách píše, že český způsob houbaření a česká podoba mykologie jsou vlastně produktem českého národního obrození. Zájem o houby podporovali a jejich znalost šířili vzdělaní čeští kantoři, zejména od druhé poloviny 19. století. Jako příklad Mikulcová uvádí učitele Jana Bezděka, působícího ve východočeské Polici nad Metují, a autora publikace Houby jedlé a jiné jim podobné jedovaté, kterou vydal už v roce 1901. Bezděk byl nadšenec, pořádal mykologické přednášky i výpravy do lesa. Po vyučování zasedal v Polici v tamní hospodě s farářem, malířem Luňáčkem a dalšími kantory. Na víčku holby měl jako správný mykolog vyřezanou nádhernou houbu. A častým tématem rozhovorů byly houby. A když se mu jeden z kolegů kantorů pochlubil, že našel strmělku bělostnou, tak učitel Bezděk zbledl, protože jemu se to ještě nikdy nepoštěstilo. Pak si nechal od kolegy přesně popsat lokalitu, kde strmělku našel. A když učitel Bezděk dopil své pivo, tak se někdy po půlnoci vydal s lucerničkou do toho lesa a tu houbu skutečně objevil. Ta historka, kterou zaznamenala Milada Mikulcová, přesně ilustruje obrovské nadšení pro houbaření v českých zemích v období ještě předsmotlachovském.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Báječný svět hub.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.