Zachovejte klid,
vaše žabka dospívá

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Eline Snelová

Zachovejte klid, vaše žabka dospívá  – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vaším úkolem není hledat lásku, jen najít všechny překážky, které jste si v sobě proti ní vybudovali.

Rumi

„Finn, Bow, Noose, Neel a Nesta jsou moje skvělá vnoučata, ze kterých se klubou krásní dospívající. Tuto knihu bych ráda věnovala jim.“

ÚVOD

My všichni, kteří se staráme o děti a vychováváme je, víme, že je to po všech stránkách jedno velké dobrodružství. Jednou věcí si ale můžete být jistí: Nikdy nevíte, co se stane. Vždy, když se staráte o někoho jiného, nastane chvíle, kdy je potřeba přehodnotit svoje touhy, očekávání i silné emoce a přenastavit svoje hranice. A nikdy to není snadné. S dospívajícími dětmi může být život obzvlášť stresující, protože ne vždy berou ohledy na náš program a nutí nás hledat rovnováhu mezi našimi a svými potřebami.

Následující situace se vám možná bude zdát povědomá:

Jednou ráno jsem si všimla, že můj třináctiletý syn vstal překvapivě brzy. Obvykle ho musím tahat z postele a lákat slovy jako: „Stejně jedu kolem vaší školy, svezu tě!“ To ráno se ale vynořil sám od sebe, čerstvě vysprchovaný a voněl po zelených jablkách („Špatný sprcháč,“ mumlal si pro sebe).

„Kam se dnes chystáš?“ zeptala jsem se zvesela, ovšem s nejasným pocitem znepokojení, vyvolaným jeho svěžím vzhledem v takto brzkou ranní hodinu.

„Jdu k doktorovi. Jsem objednaný na osmou hodinu.“

„K doktorovi? Proč? Je všechno v pořádku?“ Najednou jsem měla hrozný strach. Můj syn mezitím spěšně spolykal svůj toast, aniž by ho řádně požvýkal.

„Všechno v pořádku? Nic není v pořádku!“ odsekl hlasitě ostrým hlasem. „Nechápeš to, jako obvykle. Jsi tak hloupá! Jdu k doktorovi nechat si otestovat DNA, protože se mi nechce věřit, že jsi skutečně moje matka!“

Jeho naprosté popření naší bezpochyby společné DNA i mé mateřské lásky mě šokovalo. Podívala jsem se na něj: „Cože jdeš udělat?“

„Vidíš? To je to, o čem mluvím. Nebudu ti to opakovat. Nikdy mě neposloucháš!“

Než jsem se stihla nadechnout a vysvětlit, jak to chodí s DNA, práskl za sebou dveřmi. Z kůlny vytáhnul kolo, naskočil na něj a odjel. Sledovala jsem jeho úzká záda, jak pomalu mizí. To ráno začalo tak klidně, a najednou jsem se ocitla uprostřed bouře nečekaných emocí.

A tak jsem tam stála, obklopená jogurtem, cereáliemi a burákovým máslem. Chtěla jsem nějak zareagovat – okamžitě a impulzivně. Chtěla jsem mu říct, že se taky chystám k doktorovi. Že jsem objednaná už dlouho. Že si chci taky nechat otestovat DNA, protože se mi nechce věřit, že je můj syn. Chtělo se mi udělat něco nerozumného a přehnaného, jako prásknout dveřmi, běžet za ním a zařvat na něj: „Hej, ty! Okamžitě zastav! Chci, abys mě poslouchal!“ Nic z toho jsem ale neudělala. Zůstala jsem, kde jsem byla, a dala jsem si pauzu.

Umět si dát oddechový čas a být schopen nereagovat okamžitě, to jsou první kroky na cestě k bdělému, pozornému životu s dospívajícími. V mnoha situacích mi tyto schopnosti pomohly k tomu, abych se nenechala unést pocity bezmoci, vzteku nebo strachu, že něco nebude fungovat tak, jak by mělo. Čas od času díky nim můžu uniknout i své vyčerpané mysli přeplněné mateřskými povinnostmi. Takže namísto toho, abych si začala dělat starosti s rychlými a náhlými změnami chování svého syna, soustředila jsem se na svoje tělo. Nádech a výdech a ještě několikrát dokola. Pokračovala jsem tak dlouho, dokud jsem si nezačala plně uvědomovat známý pohyb dechu dovnitř a ven a dokud jsem se neuklidnila natolik, abych byla schopná jasně si uvědomit, co je potřeba udělat.

Další krok, soustředění, vám umožní sledovat, co se děje uvnitř vás, a rozpoznat, co se vám v tu chvíli zdá být složité, záludné nebo nesnesitelné. Budete mít čas nahlédnout do svého nitra, aniž byste museli na situaci okamžitě reagovat.

Heslo je „vlídné pozorování“.

Na krátký okamžik jsem se zaměřila na svůj vnitřní zmatek, bušení srdce a vztek, který ve mně vzplanul silou ničivého požáru. Málem jsem mu znovu propadla. Chybělo málo, a podlehla jsem téměř nekontrolovatelnému nutkání udělat krátký proces se vším, co jsem v tu chvíli nechtěla slyšet, cítit nebo prožívat. Už dřív se mi něco takového stalo, ale tentokrát jsem si toho všimla včas. Uvědomovala jsem si svůj vztek i potřebu nějak ho ventilovat. V tom uvědomění byl obrovský rozdíl.

Branka za domem zavrzala. Kolo odlétlo směrem k živému plotu a zůstalo na něm viset.

„Mami? Hádej, co je nového! Naše skupina bude hrát na školním plese! Jdu zavolat Jasperovi kvůli tomu zesilovači, o kterém jsem ti říkal.“

„To je skvělé!“ Měla jsem opravdu radost a zeptala jsem se ho, jestli si nedá něco k jídlu… a co říkal doktor.

„Doktor? Ne, nemám hlad, díky. Co jsi myslela tím doktorem?“

„Ale nic. Jen jsem myslela, že jsi byl ráno u doktora.“

„Já?“ zeptal se a znělo to překvapeně. Mezitím z kapsy u kalhot vylovil mobil, svoji prodlouženou ruku, a zavolal Jasperovi. Byla jsem sice trochu zmatená, ale rozhodla jsem se k tématu doktora už nevracet a nechat to prozatím být. Říkala jsem si, že bude lepší počkat. Uvidíme, kam nás vítr zanese. Zítra je taky den.

Ranní bouře utichla. Bolesti dospívání mého syna začaly nabírat na síle. Cesta od dětství k dospělosti je plná zákrut. Očekávám, že se objeví další překážky, a jsem odhodlaná této cestě věnovat plnou pozornost. Vím, že mě čekají krásné i těžké okamžiky, a chci jim být nablízku – ale ne příliš nablízku.

Oddechový čas vám dá prostor, abyste mohli na chvíli zastavit. Soustředění zase umožní uvědomit si, co cítíte uvnitř sebe, jak na situaci reaguje vaše tělo a jakou roli v tom všem hraje dýchání. To jsou dva důležité základní principy, jak s bdělostí a pozorností dokázat žít s dospívajícími. Cvičení č. 1 (na CD) vám s tím pomůže.

Cvičení 1 pro rodiče: Vezměte si oddechový čas, soustřeďte se.

Cvičení mindfulness pro rodiče teenagerů

Mindfulness za vás žádný problém nevyřeší, ale dá vám šanci dokázat být tady a teď v každém okamžiku, umět mu věnovat svoji plnou pozornost, umět si prožít moment, kdy cítíte paprsky slunce ve tváři a vítr ve vlasech. Uvědomíte si díky tomu pocit napětí v žaludku, když třeba právě netušíte, kde se vám toulá vaše dítě. Jako nečekaný první posel jara na vás díky tomu vykoukne poznání, že je vaše dítě překvapivě vyspělé. Prostřednictvím mindfulness se dokážete spojit se všemi radostmi i strastmi, konflikty i přátelstvím, které prožíváte se svým dítětem, aniž byste přitom museli něco řešit, na všechno okamžitě reagovat nebo se museli snažit, aby všechno vypadalo navenek lépe, než to ve skutečnosti je.

Většina rodičů si s výchovou svých dětí umí poradit. S pomocí instinktivního a dobře rozvinutého radarového systému dokážou bezpečně nasměrovat svoje děti k dospělosti. A většina dospívajících roste, aniž by se musela potýkat s příliš mnoha problémy. Pochyby, rebelování, porušování pravidel, experimentování se vším, co je zakázané – všichni víme, že tohle všechno je součástí procesu. Jenže co dělat, když se věci nevyvíjí podle plánu? Co když vaše autorita a vliv začnou najednou ztrácet na síle?

Když se čas od času stane, že v životě se svými dospívajícími pro les nevidíte stromy, není to konec světa. Stejně tak je úplně jedno, že vaše děti hrozně přehání, škodolibě vám připomínají všechna vaše selhání nebo prohlašují, jak zoufale jste staromódní. Zkomplikovat se to může jedině v případě, že jeden s druhým ztratíte kontakt. Když už nevíte nebo necítíte, co vás vzájemně motivuje, když děti ustavičně opovrhují vašimi pravidly nebo když už nejste sami sebou, jak se během složitých období stále snažíte vše usměrňovat.

Dříve nebo později musíme všichni čelit situacím, kterým bychom se nejraději vyhnuli. Z řady důvodů se všichni můžeme z ničeho nic ocitnout v nesnázích. V takových chvílích hledáte nějaký stabilizátor, něco, k čemu se můžete upnout. Bdělá pozornost vám jako takový stabilizátor může posloužit. Představte si ji jako pevný lodní kýl. V okamžicích velkého emocionálního vypětí udrží dobrý kýl vaši loď vyrovnanou, při prvních poryvech větru zabrání jejímu převrhnutí a zaručí, že při adolescentních bouřích o síle hurikánu udržíte kormidlo pevně v rukou – i když ne vždy to budete vy, kdo určí směr, a váš vliv začne nevyhnutelně slábnout. S nácvikem soustředěného pozorování svých vlastních vnitřních povětrnostních podmínek ve chvílích, kdy vás přepadne panika, strach, stres nebo nastanou velké starosti, zůstanete klidní a zachováte chladnou hlavu. V dobré společnosti své bdělé pozornosti si užijete ty nejdražší okamžiky blízkosti, zranitelnosti i otevřenosti.

Lucas poslední dobou hodně zanedbával školu, a když už se v ní ukázal, učitelé ho vyhazovali ze třídy nebo zůstával po škole. Dnes odpoledne se to stalo zase. Svojí matce poslal zprávu: „Nic jsem neudělal, ale jsem zase po škole. Téhle škole vládne banda zoufalců.“ Matka očekávala další palbu „já za to nemůžu“ a „všichni ve škole jsou úplně mimo“. Když se Lucas konečně objevil doma, z rádia se právě tiše linulo „Nech ji jít“ (angl. Let her go) od skupiny Passenger, písnička, kterou hráli na pohřbu jeho babičky. Lucas se zastavil a po tváři se mu začaly koulet slzy jako hrachy. S hrozně smutným výrazem v očích se podíval na svou matku.

Máma se rozplakala taky. Pevně se objali a nechali se unášet tóny hudby. Když písnička skončila, ještě jednou se na sebe podívali. „Mám tě rád, mami,“ řekl Lucas chvějícím se hlasem. „Taky tě mám ráda,“ odpověla mu matka hřejivě. Lucas potom popadl svou sportovní tašku a hodil si ji přes rameno. Krátce svou matku políbil a zašeptal: „Nechali jsme ji jít, že, mami?“

Mindfulness není žádný zázračný všelék. Někdo si myslí, že je to jen bůhví kolikátý způsob, jak rozjímat sám nad sebou a být příliš zahleděný do svého nitra a svých potíží. Jiní věří, že přílišná zaměstnanost sebou samým vede k egoismu, protože ztratíte ze zřetele ostatní kolem vás. A další lidé se obávají, že když se začnete probírat pocity strachu nebo smutku, otevřete tím Pandořinu skříňku. Opak je pravdou. Mindfulness není ani terapie. Je to každodenní cvičení, díky němuž si začnete uvědomovat, jak funguje vaše mysl a jak vaše vlastní myšlenky a pocity ovlivňují vaše reakce. Nezaměňujte mindfulness ani s pozitivním myšlením, ani se způsobem, jak vždy reagovat pozitivně. Po pravdě se mindfulness vůbec netýká myšlení či jednání. Jde o vaše „bytí“ – jak být přítomen tady a teď.

Mindfulness má smysl!

Během závěrečné lekce kurzu mindfulness, který pořádám pro dospívající, mi sedmnáctiletá Ronnie nenápadně vsunula do dlaně lístek a zašeptala: „Přečtěte si to až doma, teď bych se styděla!“ Na lístku stálo, jak moc jí můj kurz pomohl. „Možná si to neuvědomujete, ale dala jste mi dárek na celý život.“

Matka autistického chlapce mi zase řekla, že si díky osmitýdennímu kurzu pro rodiče, který vedu, začala víc uvědomovat, kolik krásných chvil se svým synem vlastně prožívá. Předtím měla sklony soustředit se jen na všechno špatné a na to, co nešlo úplně hladce. Teď už si umí dopřát občasné pauzy i projevit víc soucitu. Čas od času umí zastavit a říct si: „Je to hrozně těžké. Pojď, sedni si, dej si čaj a chvilku se věnuj jen sama sobě a ne rodině.“

V knize Zachovejte klid, vaše žabka dospívá vycházím z vlastních kurzů Mindfulness má smysl!, které už několik let pořádám pro děti (ve věku od čtyř do dvanácti let), dospívající (třináct až devatenáct), jejich rodiče, vychovatele, učitele i odborníky na duševní zdraví. Navazuji v ní na knihu Klidně a pozorně jako žabka, která také učí rodiče, jak čas od času umět zmáčknou tlačítko PAUZA. Všechny příklady uvedené v této knize vychází ze skutečných příběhů. Některé vzešly od dospívajících dětí a jejich rodičů, kteří se zúčastnili mých tréninkových programů (jména byla změněna, aby byla zachována jejich anonymita), jiné vychází z mé vlastní pětatřicetileté zkušenosti matky.

Odvaha, soucit a důvěra

Když moje děti přišly do puberty, očekávaným způsobem to rozvířilo doposud klidné vody naší rodiny. Co se kluků týče, nějak jsme se vždycky domluvili, zato moje dcera prosazovala svůj jedinečný názor na to, co dospívající smí a nesmí. To díky ní jsem se o sobě dozvěděla spoustu věcí. Zjistila jsem, že jak děti, tak rodiče potřebují v dnešní digitální době hodně odvahy, soucitu a důvěry. Naše životy řídí honba za úspěchem, jsme zahlceni stimuly a přemírou možností, převládá tlak vrstevníků, nutkání mít vše pod kontrolou a důraz na výkon. Proto se tato kniha skládá ze tří částí: o odvaze, soucitu a důvěře.

Jako rodiče potřebujete odvahu k tomu, abyste dokázali vyvrátit mocný mýtus o dokonalém rodičovství. Odvahy je potřeba i tehdy, chcete-li být svým dětem tím nejlepším možným vzorem. Odvahu projevíte, když musíte čelit složitým situacím a nepříjemným pocitům, jako je vina, stud, smutek či pocit, že vám někdo ublížil. Odvahu potřebujete i ve chvílích, kdy je potřeba nastavit hranice. Díky odvaze se dokážete otevřít všemu, čeho se někde hluboko uvnitř bojíte a doufali jste, že tomu nebudete muset nikdy čelit.

K tomu, abyste se dokázali spojit s vlastním srdcem, potřebujete soucit. Vaše srdce umí dávat i přijímat lásku, ale stejně tak se umí zcela uzavřít, když má pocit, že mu někdo ublížil. Soucit se sebou samým i ostatními podporuje přirozený sklon mírnit utrpení a bolest a podněcuje pocit štěstí. Když vychováváte děti, skutečnou výzvou je dosáhnout rovnováhy mezi otevřenou myslí (mindfulness, z anglického mind – mysl, pozn. překl.) a vřelým srdcem (heartfulness, z anglického heart – srdce, pozn. překl.). Jen tak budete umět skloubit intenzivní pocity s rozvážným jednáním – obzvlášť v situacích, které se nevyvíjí zcela podle plánu.

A nakonec důvěra, která je pro rodiče klíčová. Důvěra poskytuje zásadní pocit bezpečí a víry, že všechno bude v pořádku, i když to tak v tu chvíli možná nevypadá. V dobách, kdy jste nuceni se smířit s okolnostmi, nad kterými nemáte žádnou moc, a kdy můžete jen sedět a čekat, je důvěra naprosto nezbytná. Příliv se změní v odliv, stejně jako vždycky, jen musíte být trpěliví. Housenka se vždycky promění v motýla, s tím můžete počítat – pokud tedy kuklu neotevřete moc brzy. Nad přílivem a odlivem nemáte žádnou moc, stejně jako nedokážete ovlivnit počasí nebo vývoj housenky. Co ale ovlivnit dokážete, je to, jak budete v různých situacích reagovat, jaký bude váš postoj a jak budete jednat.

Váš postoj určuje, jak těžké je vaše břímě.

– Eline Snelová

Jak pracovat s poslechovými cvičeními

V této knize najdete odkazy na dvě sady cvičení mindfulness, která si můžete poslechnout z přiloženého CD – jedna je určena rodičům a jedna dospívajícím dětem. Tato cvičení vám pomůžou naučit se, jak vnímat přítomný okamžik, aniž byste ho jakkoliv hodnotili, zaujímali k němu jakýkoliv postoj či předem očekávali jakýkoliv výsledek. Čím silněji vnímáte přítomný okamžik, tím míň vám z něj unikne. Když plně vnímáte přítomnost tady a teď, vede to ke spojení, což je naprosto zásadní, obzvlášť žijete-li pod jednou střechou s dospívajícími. Cvičení ke stažení jsou v knize označena touto ikonou s číslem cvičení. Procvičovat je můžete v klidu doma na gauči, pohodlně usazení v křesle nebo třeba v posteli. Důležité je, abyste si je skutečně chtěli prožít. Naučíte se plně vnímat vše, co právě cítíte, prožíváte nebo co se vám honí hlavou.

V každé kapitole také najdete několik praktických tipů týkajících se mindfulness. Nazvala jsem je „Domácí oddechový čas“, ale můžete si je zkoušet kdekoliv, třeba ve frontě u pokladny v supermarketu. Není třeba při tom mít žádné extra pohodlí. Vnímaví a přítomní můžete být kdykoliv a kdekoliv.

První část
ODVAHA

Synonymum slova odvaha, kuráž, pochází z francouzského coeur a latinského cor neboli srdce. Odvaha vám umožní postavit se čelem ke všemu, čeho se hluboko v srdci obáváte a doufali jste, že ke střetu nikdy nedojde. Ale především potřebujete odvahu k tomu, abyste dokázali být vnímavými a duchem přítomnými rodiči dospívajícího dítěte. Chcete-li pozorovat a prozkoumávat své vlastní reakce a pocity, musíte vystoupit ze své komfortní zóny. A co teprve, když je potřeba svému pubertálnímu dítěti nastavit nějaké hranice?

1
Odvaha pozorovat a nehodnotit

Svět kolem sebe vnímáme prostřednictvím pěti smyslů. Díky šestému smyslu dokážeme nahlédnout do svého nitra. Může nám pomoci zjistit, jak se cítíme tělesně i duševně nebo co si myslíme. Když vychováváme děti, je schopnost reflektovat svůj vnitřní svět a spojit se se svým vnitřním já k nezaplacení. To samé platí pro schopnost pozorovat a nehodnotit.

Poprvé se na tebe podívám. A nemůžu přestat. Sladká vůně teplého mléka, dotyk našich těl a tvoje naléhavá chuť žít se obloukem vyhýbají mé mysli a pronikají přímo do každé buňky mého těla. Moje mateřské pudy jsou v pohotovosti ještě předtím, než si to vůbec stihnu uvědomit. Vnímají tady a teď a prožívají přítomnost takovou, jaká je, čistou a prostou. Cítím úžas. Tvoje dlouhé řasy odpočívají na sametových tvářičkách, nádech a výdech přinášející život. Všechno je tak otevřené, bezelstné, žádná hodnocení a žádná očekávání.

Když se podíváme na novorozeně, naplní nás to láskou a úžasem. Proč neplatí to samé, když se podíváme na svoje dospívající děti, nebo dokonce sami na sebe? Kdo nebo co uvnitř nás samých nás nutí nějak je i sami sebe stále interpretovat, vysvětlovat a posuzovat? To naše mysl vnímá realitu prizmatem našich zkušeností a zaběhaných vzorců myšlení i emocí. Tento filtr určuje, jakou realitu vidíme a jak ji interpretujeme, vysvětlujeme a posuzujeme. A na něm záleží i to, jestli se nám tato realita líbí nebo ne.

Zmíněný filtr formuje i naši reakci na situaci. Náš pohled na věc se zúží a snižuje se i schopnost situaci sledovat a plně vnímat, aniž bychom ji nějak posuzovali. Od útlého dětství dětem říkáme věci jako „nedívej se na mě takhle“, „nezesměšňuj se“, „seber se“ nebo „nebuď líný“. Emoce, interpretace a očekávání ovlivňují způsob, jakým vnímáme realitu. To, co si myslíme, že vidíme, se často zakládá spíš na tom, co si o situaci myslíme, než na tom, co skutečně vidíme.

Anna vešla do dveří svižným krokem a přes rameno měla velkou žlutou nákupní tašku. Celé odpoledne nakupovala s mým manželem. „Koupila jsem si něco nádherného,“ oznámila a celá přitom zářila. Z tašky vybalila lesklou bílou bundu z umělé kůže s velkým límcem z neidentifikovatelného materiálu, který měl připomínat kožešinu. Oblékla si ji, umělou kožešinu si elegantně přidržela u krku a zatočila se po pokoji. „Co na ni říkáš, mami?“ zeptala se plná očekávání.

„Myslím, že vypadá lacině,“ odtušila jsem. „Vůbec se k tobě nehodí. Do školy ji nosit nebudeš!“

Strhla ze sebe bundu, jako by ji bodla vosa a hodila ji na židli. „Proč musíš všechno vždycky zkazit?“ křičela na mě. „Kéž bych se narodila někde jinde, ne v téhle rodině. Nikdy si nemyslíš, že mi to sluší. Pořád mě jen kritizuješ.“

Už už jsem se nadechovala k protestu, ale než jsem měla možnost jí říct, že si myslím, že vypadá vždycky hezky, a co je ještě důležitější, že je sama moc hezká, odpochodovala do svého pokoje. Práskla za sebou dveřmi s jasným poselstvím: Dělej si, co chceš, ale nahoru za mnou nechoď, protože ti neotevřu!

Autopilot

Většinou si vůbec neuvědomujeme, co cítíme, na co myslíme, co říkáme nebo děláme, natož abychom si uvědomovali, jaký to má na nás vliv. Prostě z nás něco vypadne. Dospívající, učitelé nebo rodiče – my všichni často reagujeme, jako bychom měli zapnutého autopilota a ani o tom nevíme. Fungování „na autopilota“ není samo o sobě nic špatného, naopak, někdy je to dokonce docela užitečné a mnohem méně únavné než neustálá plná pozornost. I skuteční piloti ho využívají a mohou tak letět celé hodiny, dokud nenastane nějaká zásadní situace, jako je přistání, nebo něco neočekávaného, jako jsou silné turbulence či náhlý stav nouze. V takových chvílích se autopilot vypíná a pilot znovu přebírá plnou kontrolu. Taková rozhodnutí vyžadují nejen odvahu a dokonalé načasování, ale především neustálé sledování měnících se podmínek během letu. Život s dospívajícími dětmi vypadá podobně.

Moje mysl, jako by byla naprogramovaná, se začala automaticky točit kolem jediného tématu a tím byla nová dceřina bunda; pozornost se zúžila na toto jediné téma a vytlačila všechno ostatní. Je to zvláštní, jak naše mysl dokáže stále dokola kroužit okolo něčeho, co se nám líbí nebo nelíbí, až do té míry, že nám všechno ostatní uniká: Třeba to, jak jí zářily oči a jak byla hrdá, když ji měla na sobě, nebo že potřebovala, aby jí tu krásnou věc někdo pochválil. Ani jednoho jsem si nevšimla.

Povzdechla jsem si a usoudila, že jsem se znovu nechala unést plně automatickou reakcí, jakou je rychlé posuzování. Tedy chováním, které skutečně nesnáším. Jenže nemá cenu za to sama sebe soudit nebo sebou opovrhovat. Důležitější je si uvědomit, že pokud člověk míní nadále reagovat pod vlivem svého autopilota, říká si o hádku, a ta vede jen k bolesti a odcizení.

Když začnu pravidelně sledovat svoje myšlenky a přemýšlet o tom, co se děje ihned poté, co do éteru vypustím svoje názory, je pravděpodobnější, že se vyhnu nebezpečnému území. Názory se dál rodí v hlavě jeden za druhým – někdy rychlostí světla – ale já si je prozatím nechávám pro sebe. Můžu si jich prostě jen všimnout a nechat je jít. Pomalu ale jistě začínám lépe rozumět svým myšlenkovým pochodům. Ne vždy musím ihned jednat podle toho, co mě právě napadlo. A co mě právě napadlo, nemusí být vždycky pravda. Moje myšlenky a nápady nejsou nic jiného, než jen můj vlastní názor na věc či její interpretace. To mě uklidní a vím, že pro mě příště bude snazší jednat jinak.

O pár hodin později jsem vezla svoji dceru do tanečních. Po cestě jsem se jí omluvila a řekla, že jsem takhle neměla reagovat a že jsem to tak nemyslela. „Někdy nejdřív mluvím a pak teprve myslím.“ Taky jsem jí řekla, že jsem moc ráda, že má z té bundy takovou radost, a doufám, že si ji hodně užije. Podívala se na mě pohledem moudřejším, než by člověk v jejím věku očekával, a přijala moji omluvu. Pak zamumlala svoje slova odpuštění: „No jo, z toho jasně plyne, že rodiče prostě neví všechno.“

Pravda. Nevíme všechno. A ani nemusíme.

Bdělá pozornost vám pomáhá odhalit vaše automatické reakce a posuzování. Pozornost funguje jako reflektor. Vše, na co se zaměří, je najednou dobře viditelné. A vy nejen že díky němu rozpoznáte zaběhané vzorce vlastních reakcí, ale ucítíte a dokážete se i zamyslet nad tím, jak byste chtěli reagovat dřív, než to skutečně uděláte. Pokud to naučíte i svoje děti, dostane se jim dovednosti, která má cenu zlata. Pokud se mezi každou situací a vlastní reakcí na ni dokážete zastavit a zapojit bdělou pozornost, vytvoříte si tím prostor nezbytný pro vědomá rozhodnutí – bez přítomnosti autopilota.

Svobodná matka na kurzu pro rodiče užasla nad spontánní změnou způsobu svého reagování, které dosáhla pouze tím, že mu věnovala pozornost. „Ještě před pár týdny bych přiletěla naštvaná domů a hned ve dveřích bych pěkně nahlas spustila něco jako: ‚Proč tady nemůžete pro jednou uklidit? Co je na tom tak těžkého?‘ Viděla jsem jen ten nepořádek. A komentovala to, jen tak ze zvyku. Dnes už vidím – kromě nepořádku kolem sebe, že se mi snažili uvařit něco dobrého k večeři, protože věděli, že přijdu z práce unavená. Užívám si to a je pro mě snazší přijmout fakt, že ne vždy vše udělají tak, jak to mám ráda. A proč by vlastně měli všechno dělat tak, jak to mám já ráda? Poprvé za dlouhou dobu jsem jim jako první věc po příchodu domů řekla, že to tam krásně voní. Skutečně je to docela jednoduché!

Díky cvičení Klidně a pozorně jako žabka vy i vaše dospívající děti dokážete rozpoznat svoje automatické reakce, sledovat je a vyvarovat se okamžitých reakcí. Žabka bez hnutí sedí, jen dýchá a pozoruje svoje okolí – aniž by cokoliv hodnotila nebo chtěla cokoliv měnit.

Zaměříte-li svoji pozornost na dýchání, přenesete ji do přítomného okamžiku. Ne k něčemu, co se stalo včera nebo co nastane zítra, jste tady a teď. A na tom záleží. Soustředění na přítomný okamžik pomocí dýchání stávající situaci nijak nezmění, ale změní způsob, jakým ji prožijete a vnímáte. V tom je ten rozdíl. Častým cvičením se dokážete přesunout ze své hlavy dolů do těla. Když máte hlavou přeplněnou frustrujícími myšlenkami a dochází vám trpělivost, zkuste se zaměřit na svoje dýchání. Stejně jako kotva zabrání tomu, aby vás to unášelo někam pryč, udrží vás tady, v přítomném okamžiku.

Cvičení 2 pro rodiče: Klidně a pozorně jako žabka

Umět si najít čas sám pro sebe, když jsou doma dospívající děti a rodinný život je pěkně hektický, není nic jednoduchého. Je toho na nás tolik, že se nedokážeme zastavit a zklidnit. Chce to odvahu, když chcete uprostřed všeho shonu a povyku zastavit a dát si pauzu. a stejně tak houževnatost, abyste vydrželi a s nácvikem bdělé pozornosti nepolevili. Obzvlášť, když se výsledky nedostaví ihned nebo to nejde podle vás dost rychle. Tráva taky neporoste rychleji, když za ni budete tahat, a to samé platí pro „sval“ pozornosti.

Domácí oddechový čas

Sledujte, ale nehodnoťte

V nestřeženém okamžiku si prohlédněte svoje dítě: jak spí, sedí, pracuje u počítače nebo si povídá se svými přáteli. Podívejte se na svého dospívajícího potomka stejně, jako když byl malé miminko – se stejnou vřelostí a bez jakéhokoliv hodnocení. Dívejte se, jako byste svoje dítě viděli poprvé v životě. Co vidíte, když je vaše mysl otevřená?

Proč se čas od času se stejnou vřelostí nepodívat i sami na sebe v zrcadle a potichu si neříct: „Dělám všechno, co můžu.“ A mějte na paměti, že není třeba dělat věci lépe, ale možná je dobré je zkusit dělat jinak.

Co cítíte, když se na sebe podíváte takovýmto způsobem? O automatické vzorce chování jistě není nouze, když žijete pod jednou střechou s dospívajícími dětmi. Zamyslete se nad tím, jak reagujete, když stále odkládají domácí úkoly na později, na nepořádek v jejich pokoji, pochybný názor na módu nebo příliš mnoho hodin strávených u počítače. Všimněte si, jaké jsou vaše obvyklé myšlenkové pochody týkající se těchto témat. U své automatické reakce se na chvíli zastavte. Seberete-li k tomu odvahu, můžete se rozhodnout občas zahnout vlevo, namísto obvyklé zatáčky vpravo. Sledujte, co to udělá s vámi i s vaším dítětem. Zkuste sami sebe překvapit. A když už jste v tom, proč si nezkusit všimnout i toho, jaká vaše hodnocení a názory nejraději a opakovaně vystrkují růžky? Jak hodnotíte sami sebe jako rodiče? Co si myslíte o svých dětech, partnerech, bývalých partnerech? Můžete začít tím, že všechny svoje názory přijmete. Vezměte je na vědomí – a nijak je nehodnoťte. Kdybyste měli vybrat tři nejčastější hodnocení, která by to byla?

Přijměte svá hodnocení a prozkoumejte je. Jakmile se vám zase objeví v hlavě, usmějte se na ně – ale nemusíte je vždycky vyjadřovat. Když se díváte s otevřenou myslí, vidíte toho mnohem víc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zachovejte klid, vaše žabka dospívá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.