H. P. Lovecraft

Zjevení Cthulhu

Carcosa

H. P. Lovecraft

Zjevení Cthulhu

Z různých anglických originálů přeložil Milan Žáček.

Ilustrace na obálce: „Cthulhu“, © Rafal Badan.

Grafická úprava obálky Milan Zlámal.

V roce 2017 vydalo nakladatelství Tatiana Žáčková – Carcosa,

Ovocná 3868/7, 76701 Kroměříž,

jako svou 4. elektronickou publikaci.

Třetí, mírně upravené vydání sbírky, která v letech 2002 a 2010 vyšla pod názvem V horách šílenství. První vydání v Carcose.

Translation © Milan Žáček, 2002, 2017

Cover art © Rafal Badan

© Tatiana Žáčková – Carcosa, 2017

ISBN:

978-80-88243-07-6 (epub)

978-80-88243-08-3 (mobi)

www.carcosa.cz, info@carcosa.cz,

www.facebook.cz/carcosa.cz

DAGON

Píši tento text pod značným duševním tlakem, poněvadž od dnešního večera už mne nebude. Bez peněz a s vyčerpanou zásobou drogy, jež mi jedině dovoluje snášet život, nedokážu už déle trpět tato muka; vrhnu se z okna této vížky na špinavou ulici pod ní. Neusuzujte z mé závislosti na morfiu, že jsem slaboch či zhýralec. Až si přečtete tyto spěšně načmárané stránky, snad vytušíte, byť plně nepochopíte, proč musím vyhledat zapomnění či smrt.

Stalo se to v jedné z nejvzdálenějších a nejméně navštěvovaných končin širého Pacifiku; poštovní loď, jejíž náklad jsem měl na starost, padla za oběť německému torpédoborci. Světová válka byla tehdy teprve na začátku a námořní síly německé říše ještě nedegradovaly do pozdějšího ubohého stavu. Naše plavidlo se tedy stalo legitimní kořistí a s posádkou bylo nakládáno se vší slušností a ohledy náležejícími nám jakožto námořním zajatcům. Kázeň našich věznitelů byla dokonce tak uvolněná, že pět dní po zajetí se mi podařilo uprchnout v malém člunu s vodou a proviantem, které mi měly vystačit na dosti dlouhé časové období.

Když jsem se konečně nacházel sám na širém moři, měl jsem jen chabé tušení, kde se vůbec pohybuji. Nebyl jsem nikdy schopný navigátor, a tak jsem podle slunce a hvězd mohl jen matně předpokládat, že se plavím poněkud jižně od rovníku. O zeměpisné délce jsem nic nevěděl a neviděl jsem ani žádný ostrov či pobřežní čáru. Počasí zůstávalo pěkné a já jsem se bezpočet dní nechával bezcílně unášet pod spalujícím sluncem; a čekal jsem buď na nějakou projíždějící loď, či na okamžik, kdy mne moře vyvrhne na břeh nějaké obyvatelné země. Nicméně neobjevovala se loď ani pobřeží a já jsem si začal v osamění na dmoucích se masách nepřerušované modři zoufat.

Ke změně došlo, zatímco jsem spal. Nikdy nepoznám, co vlastně obnášela; neboť z hlubokého spánku, byť neklidného a plného snů, mne nic nevyrušilo. Když jsem se nakonec probudil, zjistil jsem, že jsem částečně zabředl do mazlavého pole odporného černého bahna, které se kolem mne rozprostíralo v jednotvárných vlnách, kam oko dohlédlo, a v němž zůstal nedaleko ode mne vězet i můj člun.

Ačkoli by se dalo dosti dobře předpokládat, že mým prvním dojmem bude úžas nad tak zázračnou a nečekanou proměnou, ve skutečnosti jsem zakoušel spíše hrůzu než údiv; neboť z ovzduší a hnijící půdy vystupovalo cosi, po čem mne mrazilo v morku kostí. Celá oblast páchla zdechlinami zahnívajících ryb a dalších hůře popsatelných těl, která čněla z ohyzdného bahna nekonečné pláně. Možná bych se ani neměl snažit pouhými slovy vyjádřit nepopsatelnou ohavnost, jež může dlít v tak dokonalém tichu a pusté nezměrnosti. Na doslech a na dohled nebylo nic než obrovská plocha černého kalu; přesto mne dokonalost ticha a homogennost krajiny sevřely závratným strachem.

Slunce žhnulo z oblohy, která se mi ve své bezmračné krutosti zdála být takřka černá; jako by odrážela inkoustově temné bahno pod mýma nohama. Jakmile jsem se doplazil do uvízlého člunu, uvědomil jsem si, že mou situaci může vysvětlit pouze jediná teorie. Jakási nebývalá sopečná erupce musela vyzvednout na povrch část oceánského dna, čímž došlo k obnažení sfér, které ležely bezpočet milionů let skryté v nezměřitelných mořských hlubinách. Rozloha nově vyvržené země byla tak nesmírná, že jsem nedokázal zaslechnout jediný zvuk oceánského příboje, ať jsem napínal uši ze všech sil. Na mršiny se ani nesnášelo žádné mořské ptactvo.

Několik hodin jsem přemýšlel a dumal ve člunu, který ležel na boku a skýtal mi při pohybu slunce po obloze alespoň slabý stín. Postupem dne okolní krajina ztratila něco ze své mazlavosti, až se zdálo, že vyschne natolik, abych se zanedlouho mohl vydat na průzkum. Oné noci jsem téměř oka nezamhouřil a následujícího dne jsem si uchystal tornu s jídlem a vodou a připravil se na cestu po souši za zmizelým mořem a možnou záchranou.

Třetí den ráno byla půda natolik suchá, že jsem po ní mohl bez obtíží kráčet. Rybí puch mne dováděl k nepříčetnosti; ale byl jsem tak zaneprázdněný důležitějšími otázkami, že jsem takového chabého příkoří nedbal a vydal jsem se směle k neznámému cíli. Celý den jsem si vytrvale razil cestu na západ, přičemž jsem mířil ke vzdálenému návrší, které se v celé zvlněné pustině tyčilo výše než jakýkoli jiný bod. V noci jsem se utábořil a dalšího dne pokračoval směrem k pahorku, třebaže se můj cíl nezdál o nic blíže než ve chvíli, kdy jsem jej poprvé zahlédl. Čtvrtého večera jsem dosáhl jeho úpatí, byť kopec byl nakonec mnohem vyšší, než jak se jevil z dálky; údolí táhnoucí se pod ním mu dávalo vystoupit v ostřejším kontrastu k okolní krajině. Jelikož jsem byl příliš unavený, abych na něj vyšel, přespal jsem v jeho stínu.

Nevím, proč mne oné noci přepadly tak divoké sny; ale než stačil ubývající měsíc v poslední fázi vyšplhat vysoko nad východní pláň, byl jsem vzhůru, zalit studeným potem a odhodlán oka více nezamhouřit. Vidiny, jichž jsem byl svědkem, bych znovu vystát nedokázal. A v přísvitu měsíce jsem si uvědomil, jak bláhové ode mne bylo putovat za dne. Pokud bych se skrýval před září spalujícího slunce, má pouť by mne stála mnohem méně energie; cítil jsem se nyní dokonce i na výstup, který mne odradil za soumraku. Zvedl jsem tornu a vyrazil na vrchol vyvýšeniny.

Už jsem uvedl, že ničím nepřerušovaná jednotvárnost zvlněné pláně mi byla zdrojem nedefinovatelné hrůzy; ale mám za to, že má hrůza dosáhla nového stupně v okamžiku, kdy jsem vyšel na vrchol kopce a shlédl na druhé straně do obrovské propasti či kaňonu, jehož černé hlubiny se ještě nedokázaly ukázat ve svitu měsíce putujícího nahoře po obloze. Cítil jsem, že stojím na okraji světa a shlížím přes jeho hranu do bezedného chaosu věčné noci. Mou hrůzu doprovázely podivné vzpomínky na Ztracený ráj a na Satanův odporný výstup nedotčenými říšemi temnoty.

Když měsíc vystoupal výš na oblohu, spatřil jsem, že stěny údolí nejsou tak strmé, jak jsem si představoval. Římsy a skalnaté výběžky skýtaly dosti snadné záchytné body pro sestup a navíc po několik set metrů dlouhém srázu se strž stala mnohem pozvolnější. Hnán puzením, které nedokážu řádně analyzovat, pustil jsem se s jistými obtížemi dolů po skaliscích, až jsem se octl na mírnějším svahu v hloubce, odkud jsem mohl upřít zrak do pekelných útrob, do nichž ještě nestačilo proniknout žádné světlo.

Mou pozornost najednou upoutal ohromný a pozoruhodný objekt na protilehlém úbočí, jenž se strmě tyčil snad sto metrů přede mnou; objekt bíle se třpytící v čerstvých paprscích stoupajícího měsíce. Brzy jsem se ubezpečil, že jde pouze o gigantický kus kamene; byl jsem si však vědomý nesporného dojmu, že jeho tvar a pozice nejsou tak docela dílem přírody. Jeho bližší ohledání mne naplnilo pocity, jež nedokážu vypsat; neboť navzdory ohromné velikosti a umístění v propasti zející na dně moře od dob, kdy byl svět ještě mlád, jsem si mimo jakoukoli pochybnost uvědomoval, že tato prazvláštní věc je pečlivě opracovaným monolitem, jehož obrovská masa poznala zručnost a snad i uctívání ze strany žijících a myslících bytostí.

V úžasu a hrůze, nicméně ne zcela necitelný vůči záchvěvům potěšení, jež může zakoušet vědec či archeolog, jsem si podrobněji prohlédl své okolí. Měsíc, nyní blízko zenitu, vrhal strašidelnou a jasnou zář na strmé stěny svírající propast a odhaloval skutečnost, že na dně rokle teče rozlehlá řeka vinoucí se na obou stranách mimo dosah mých očí, přičemž mi téměř, jak jsem stál nad propastí, omývala nohy. Na druhé straně strže vlnky omývaly úpatí kyklopského monolitu, na jehož povrchu už jsem dokázal rozeznat určité nápisy a neforemné plastiky. Texty byly vyvedeny v soustavě mně zcela neznámých hieroglyfů, jež se nepodobaly ničemu, co jsem kdy spatřil v knihách, neboť je z větší části tvořily prvky vodní symboliky založené na vyobrazeních ryb, úhořů, chobotnic, korýšů, měkkýšů, velryb a podobných tvorů. Několik symbolů očividně znázorňovalo mořské živočichy neznámé současnému světu, jejichž zahnívající těla jsem nicméně zahlédl na čerstvě vyzvednutém mořském dně.

Za mé uhranutí ovšem mohly především ony obrázkové rytiny. I přes tekoucí řeku bylo vzhledem k jejich velikosti zřetelně vidět množství basreliéfů, jejichž náměty by vzbudily závist i v Dorém. Myslím si, že tyto plastiky měly zobrazovat lidi – přinejmenším určitý specifický druh lidí; byť byly dotyčné bytosti zobrazeny, jak coby ryby dovádějí ve vodách jakési podmořské jeskyně či se koří u jakési kolosální svatyně, která se patrně také nacházela pod hladinou moře. O tvářích a tvarech těchto bytostí se neodvažuji rozepisovat podrobněji; neboť jen co na ně pomyslím, dělá se mi mdlo. Ač se vyznačovaly groteskností mimo představivost Poea či Bulwera Lyttona, jevily se svým celkovým zjevem proklatě lidsky, a to navzdory nohám a rukám opatřeným plovacími blánami, navzdory odpudivě širokým a ochablým pyskům, skelným a vypouleným očím a dalším rysům, které si již nechci vybavovat. Bylo zvláštní, že byly vytesány zcela neúměrně ke svému scénickému pozadí; neboť jeden tvor byl znázorněn, jak zabíjí velrybu, která byla pouze o trochu větší než on sám. Jejich grotesknost a podivuhodná velikost mne, jak jsem již uvedl, značně vyvedly z míry; ale záhy jsem došel k závěru, že jde pouze o imaginární bohy nějakého primitivního rybářského či mořeplaveckého kmene; kmene, jehož poslední potomek zemřel dlouho před příchodem prapředků neandrtálce či kromaňonce. V údivu nad tímto nečekaným vhledem do minulosti, vzpírajícím se představám i toho nejsmělejšího antropologa, zůstal jsem stát zamyšleně ve svitu měsíce, jenž se prapodivně odrážel v tichém proudu přede mnou.

Pak jsem to zničehonic uviděl. Za sotva patrného zčeření hladiny se ta bytost vysunula nad potemnělou vodu. Ohromná, odporná a Polyfémovi podobná nato vystřelila jako běs z nočních můr k monolitu, jejž objala mohutnými šupinatými pažemi, přičemž kývala hlavou a vydávala jakési rytmické zvuky. Mám za to, že tehdy jsem propadl šílenství.

Na frenetické šplhání do svahu a po skalní stěně a na svou blouznivou cestu zpátky k uvízlému člunu se už téměř nepamatuji. Jsem přesvědčený, že jsem si hodně prozpěvoval nebo se poťouchle smál, když jsem zpěvu už nebyl schopen. Matně si vybavuji prudkou bouři, která se spustila krátce poté, co jsem dospěl ke člunu; rozhodně vím, že jsem slyšel hromobití a další zvuky, které příroda vydává jen ve svých nejzběsilejších náladách.

Když jsem se vynořil ze stínů, ležel jsem v nemocnici v San Francisku; dovezl mne do ní kapitán americké lodi, která můj člun zachytila uprostřed oceánských vln. V deliriu jsem se zmínil o mnoha věcech, ale zjistil jsem, že mým slovům nikdo nevěnoval téměř žádnou pozornost. Mí zachránci neměli tušení o žádném výzdvihu pacifického dna a já jsem nepovažoval za důležité ustavičně se vracet k něčemu, čemu nikdo nebude s to uvěřit. Jednou jsem vyhledal jistého slovutného etnologa a pobavil ho prazvláštními otázkami týkajícími se starobylé filištínské legendy o rybím bohu Dagonovi; brzy jsem však seznal, že zastává beznadějně tradiční stanoviska a od dalšího dotazování jsem upustil.

Tu věc vídávám v noci, zvláště když svítí ubývající měsíc v poslední fázi. Zkusil jsem morfium; ale droga mi poskytla pouze přechodnou úlevu; naopak si mne přitáhla do svých spárů a beznadějně si mě zotročila. Nyní tedy se vším skoncuji; svůj osud jsem zde dopodrobna vylíčil pro informaci a pro pohrdlivé pobavení svých spolubližních. Často se sám sebe ptám, zda to všechno nemohl být pouhý přelud – výplod horečkou třeštící mysli, když jsem ležel pod žhnoucím sluncem a blouznil na otevřeném člunu po úniku z té německé válečné lodi. Takto se táži, ale v odpověď se mi před očima vždy zjeví ohavně živá představa. Už nedokáži pomyslet na mořské hlubiny, aniž bych se otřásl při vzpomínce na nepopsatelné tvory, kteří se mohou právě v této chvíli plazit a potácet po jejich slizkém dně, kořit svým starodávným kamenným modlám a do podmořských obelisků vodou nasáklé žuly vytesávat vlastní odporné podobizny. Sním o dni, kdy možná vystoupí z moře, aby svými páchnoucími pařáty stáhli pod hladinu zbytky nepočetného, válkou zuboženého lidstva – o dni, kdy poklesne pevnina a ve všeobecném pandemoniu se vyzvedne temné hlubokomořské dno.

Konec se blíží. Slyším u dveří zvuky, jako by se o ně otíralo jakési ohromné slizké tělo. Nenajde si mne. Bože, ta ruka! V okně! V okně!

SLAVNOST

„Efficiunt Daemones, ut quae non sunt, sic tamen quasi sint, conspicienda hominibus exhibeant.“

(Tak působí démoni, že věci neexistující jeví se lidem, jako by byly skutečné.)

LACTANTIUS

Byl jsem daleko od domova a nacházel jsem se pod vlivem východního moře. V soumraku jsem slyšel, jak se oceán tříští o skály, a věděl jsem, že leží hned za kopcem, na němž se na pozadí jasnícího se nebe a prvních večerních hvězd svíjejí pokroucené vrby. A poněvadž jsem byl svými otci povolán do starobylého města za hřebenem, pokračoval jsem mělkým, čerstvě napadaným sněhem pořád dál po silnici, jež osaměle stoupala do míst, kde mezi stromy pableskoval Aldebaran; dál, k prastarému městu, jež jsem sice nikdy nenavštívil, ale o němž se mi často zdávalo.

Byly Vánoce, svátek, který lidé spojují s Kristem, ačkoli v hloubi duše vědí, že je starší než Betlém a Babylon, starší než Memfis a celé lidstvo. Byly Vánoce a já jsem konečně dorazil do starého pobřežního města, kde žilo mé příbuzenstvo, které zde pořádalo slavnost už za dřívějších dob, kdy byla slavnost zapovězená, a které kladlo na srdce svým synům, aby slavnost jednou za století pořádali i oni, aby se nezapomnělo na památku původních tajemství. Přináležel jsem k starobylému rodu, jenž byl starobylý už za časů, kdy před třemi sty lety osídloval tuto zemi. A byl to rod zvláštní, protože přišel jako snědý tajnůstkářský lid z omamných jižních zahrad plných orchidejí, a než se naučil řeči modrookých rybářů, hovořil vlastním jazykem. Nyní však byl rozprášený a uchovával si pouze tajuplné rituály, jimž nemohla porozumět žádná žijící bytost. Byl jsem jediný, kdo se oné noci vracel do starodávného rybářského města, jak si žádala legenda, neboť vzpomínky si uchovávají výlučně chudí a osamělí.

Pak jsem Kingsport spatřil za hřbetem kopce, jak se zmrzle rozprostírá v nočním přísvitu; zasněžený Kingsport s jeho starodávnými korouhvemi a vížkami, hřebeny střech a komíny, moly a lávkami, vrbami a hřbitovy; s jeho nekonečnými labyrinty strmých, úzkých, pokroucených uliček; s jeho dech beroucím ústředním kopcem korunovaným kostelem, kopcem odolávajícím vlivu času; s jeho nikde nekončícími bludišti koloniálních domů vršících se na sebe ve všemožných úhlech a poházených všude možné jako kostky nepořádného dítěte; s jeho starobylostí vznášející se na šedých křídlech nad sněhem poprášenými domovními štíty a mansardovými střechami; s jeho světlíky a drobnými okny, jež se postupně rozsvěcovala v chladném šeru, aby se připojila k Orionu a starobylým hvězdám. A do hnijících mol naráželo moře; moře záhadné a pradávné, z něhož přišel za dřívějších dob můj rod.

Za nejvyšším bodem silnice zvedal se ještě vyšší vrchol, ponurý a větrem ošlehaný kopec, a já jsem spatřil, že je to pohřebiště, na němž ze sněhu přízračně, jako rozpadající se konečky prstů obrovské mrtvoly, ční černé náhrobky. Neposkvrněná silnice byla velmi pustá a někdy jsem měl pocit, že v dálce slyším strašidelné kvílení podobné vrzání šibenice ve větru. V roce 1692 byli čtyři mí příbuzní oběšeni za čarodějnictví, nevěděl jsem však kde.

Zatímco se silnice vinula po svahu směrem k moři, napínal jsem uši, zda neuslyším veselé zvuky vesnice za soumraku, ale slyšet nebylo nic. Potom jsem si uvědomil, v jakém období vlastně přicházím, a vycítil jsem, že tito staří puritáni mohou mít vánoční zvyklosti odlišné od těch mých, prodchnuté tichými modlitbami u krbu. Poté jsem už žádné veselí neočekával ani jsem nevyhlížel žádné pocestné, ploužil jsem se dál kolem ztichlých osvětlených hospodářství a stinných kamenných zídek do ulic, kde ve slaném větru vrzala znamení starodávných krámků a přístavních hospod, kde se v liduprázdných nedlážděných uličkách ve světle nevelkých zatažených oken blyštěla na dveřích mezi ozdobnými sloupy pitvorná klepátka.

Prohlédl jsem si mapy města a zjistil jsem, kde najdu dům svých příbuzných. Věděl jsem, že mě poznají a přivítají, neboť vesnická legenda jen tak nezanikne; pospíchal jsem tedy po Back Street na Circle Court a přes jediné celistvé dláždění ve městě na místo, kde za tržnicí začíná Green Lane. Staré mapy byly stále spolehlivé a já jsem se pohyboval bez obtíží; třebaže si v Arkhamu museli vymýšlet, když tvrdili, že do Kingsportu vedou troleje, neboť jsem nad sebou nespatřil ani jeden drát. Sníh by v každém případě kolejnice skryl. Byl jsem rád, že jsem si zvolil cestu pěšky, protože bílá ves z kopce vypadala vskutku nádherně; a teď jsem již toužil zaklepat na dveře svých příbuzných, na sedmý dům nalevo na Green Lane, na stavení se starobylou lomenou střechou a vystupujícím prvním patrem, postavené před rokem 1650.

Když jsem se k domu přiblížil, svítilo se v něm. Podle kosočtverečných okenních tabulek jsem seznal, že obydlí muselo být zachováno bezmála tak, jak bylo původně postaveno. Horní část čněla nad úzkou travnatou uličkou a málem se dotýkala převislé části domu naproti, takže jsem si připadal skoro jako v tunelu; na nízkém kamenném prahu jsem neviděl vůbec žádný sníh. Nebyl tu žádný chodník, avšak ke dveřím mnoha domů se vycházelo po dvou řadách schodů lemovaných železným zábradlím. Byl to zvláštní pohled, a jelikož jsem v Nové Anglii dosud nebyl, jaktěživ jsem nic podobného neviděl. Ačkoliv se mi tato scenérie líbila, zamlouvala by se mi víc, kdyby ve sněhu byly vidět šlápoty, kdyby na ulicích byli lidé a z několika oken se linulo světlo.

Zatímco jsem tloukl prastarým železným klepátkem, pociťoval jsem určité obavy. Narůstala ve mně úzkost, snad z podivnosti mého odkazu, ponurosti večera a neobvyklosti ticha v tomto sešlém městě prapodivných zvyků. Když se po zaklepání dveře otevřely, úzkost se ve mně rozvinula naplno, protože než se veřeje daly s vrzáním do pohybu, neslyšel jsem žádné kroky. Můj strach však neměl dlouhého trvání, neboť stařec stojící v chodbě v domácím úboru a pantoflích se na mne podíval laskavýma očima, jež mé rozrušení zklidnily; a třebaže mi dal několika posunky na srozuměnou, že je němý, rydlem mi na voskovou tabulku napsal zvláštní a starobylý pozdrav.

Pokynul mi do nízké, svícemi ozářené místnosti s mohutnými obnaženými trámy a tmavým, nepohodlným, nepočetným nábytkem ze sedmnáctého století. Minulost zde byla dobře hmatatelná, poněvadž zde nechyběl žádný její atribut. Stál tu prostorný krb a kolovrátek, u něhož zády ke mně seděla stará sehnutá žena ve volném plédu a kokrhelu, a navzdory svátečnímu období tiše předla. Místnost prostupovala neurčitá vlhkost a podivil jsem se, proč v krbu neplápolá oheň. Na levé straně stála naproti řadě oken dřevěná lavice s vysokým opěradlem a zdálo se mi, že na ní někdo sedí, ačkoli jistý jsem si nebyl. Ne všechno, co jsem viděl, se mi zamlouvalo, a znovu jsem pocítil nával předchozí bázně. Obavy se po chvilkovém uvolnění vystupňovaly, poněvadž čím více jsem si prohlížel starcovu dobromyslnou tvář, tím více mne tato dobromyslnost začínala děsit. Jeho oči se ani jednou nepohnuly a jeho kůže se až příliš podobala vosku. Nakonec jsem nabyl přesvědčení, že to žádná tvář není, že se na mne dívá ďábelsky lstivá maska. Nicméně ochablé ruce, chráněné zvláštními rukavicemi, se znovu pustily do srdečného psaní a sdělily mi, že musím chvíli posečkat, než budu moci být odveden na místo slavnosti.

Stařec ukázal na židli, stůl a hromadu knih a odešel z místnosti; jakmile jsem se posadil ke čtení, všiml jsem si, že knihy jsou úctyhodného stáří a podléhají plísni. Byly mezi nimi ztřeštěné Zázraky vědy starého Morrystera, strašlivý Saducimus Triumphatus Josepha Glanvilla vydaný roku 1681, Remigiova skandální Daemonolatreia vytištěná v roce 1595 v Lyonu a, to nejhorší ze všech, tabuizovaný Necronomicon šíleného Araba Abdula Alhazreda v zapovězeném latinském překladu Olause Wormia; kniha, kterou jsem nikdy neviděl, ale o níž se šeptaly obludné zvěsti. Nikdo se mnou nemluvil, ale slyšel jsem, jak venku ve větru skřípají domovní znamení a jak vrní kolovrátek stařeny v čepci, která neustávala ve svém tichém monotónním předení. Místnost, knihy i lidé ve mně vyvolávali silný dojem mrtvolnosti a neklidu, ale poněvadž mne k těmto zvláštním oslavám povolala letitá tradice předků, uvědomil jsem si, že musím očekávat prazvláštní věci. Pokusil jsem se tedy číst a brzy jsem se s rozechvěním nechal pohltit pasáží z proklatého Necronomiconu; myšlenkou a legendou příliš odpornou pro zdravý rozum či smýšlení, jež se mi znelíbila v okamžiku, kdy jsem zaslechl, jak se zavírá jedno z oken, k nimž byla natočena lavice, jako by je už předtím někdo kradmě pootevřel. Zvuk následovalo zvláštní vrnění, které však nevycházelo z kolovrátku staré přadleny. Nebylo nikterak výrazné, neboť stařena předla velmi usilovně, a navíc odbíjely starobylé hodiny. Poté mne dojem, že na lavici někdo sedí, opustil a já jsem se zaujatě a rozechvěle vrátil ke čtení, když tu se do místnosti v botách a ve splývavém starodávném rouchu vrátil stařec a posadil se právě na onu lavici, přičemž mi zmizel z očí. Čekání to bylo věru úzkostné, a dvojnásob i zásluhou rouhavých knih, které jsem třímal v rukou. Když odbila jedenáctá, stařec se postavil, neslyšně se přiblížil k ohromné vyřezávané truhle v koutě a vytáhl dva pláště s kápěmi; jeden z nich si oblékl a druhý přetáhl přes stařenu, která ustávala ve svém monotónním předení. Oba poté zamířili k venkovním dveřím; žena se kulhavě šourala a stařec, jen co sebral knihu, kterou jsem právě četl, si přetáhl kápi přes nehybnou tvář či masku a pokynul mi, aby jej následoval.

Vyšli jsme do bezměsíčného a spletitého labyrintu onoho neuvěřitelně starého města; vyšli jsme, když jedno po druhém zhasínala světla za závěsy oken, zatímco se Psí hvězda šklebila na zástup postav v pláštích a kápích, jenž se tiše vyléval ze všech dveří a vytvářel obludné procesí vinoucí se tou i onou ulicí, kolem vrzajících znamení a předpotopních štítů, doškových střech a oken s kosočtverečnými tabulkami; postupující strmými uličkami, kde přes sebe přerůstaly a kde se na sebe bortily práchnivějící domy; neslyšně se ubírající přes otevřené dvory a hřbitovy, na nichž pohupující se lucerny tvořily tajuplná opilá souhvězdí.

Uprostřed tohoto ztichlého davu jsem šel za svými mlčenlivými průvodci; nechal jsem se postrkovat nadpřirozeně měkkými lokty a tlačit neobvykle houbovitými trupy a břichy, aniž bych zahlédl byť jedinou tvář či zaslechl byť jediné slovo. Vzhůru, stále vzhůru se ploužilo to přízračné procesí a já jsem spatřil, že všichni pocestní se při svém výstupu blíží k jakémusi ohnisku šílených uliček na vrcholu kopce uprostřed města, kde stál obrovský bílý kostel. Viděl jsem ho už z hřebene silnice, když jsem shlížel na Kingsport za časného soumraku, a musel jsem se otřást, neboť se mi zdálo, jako by se na chvíli na jeho strašidelné vížce zakomíhal Aldebaran.

V okolí kostela se otvíralo volné prostranství; zčásti hřbitov s přeludy sloupů, zčásti zpola vydlážděné náměstíčko, z něhož vítr odvál většinu sněhu a jež obklopovaly ohavně staré domy s lomenými střechami a převislými štíty. Nad hroby tančila marnivá světla vykreslující odporná panoramata, byť bylo s podivem, že nevrhala žádné stíny. Za hřbitovem, kde už nestály žádné domy, jsem viděl nad vrchol kopce a sledoval jsem třpyt hvězd nad přístavem, třebaže město samo tonulo ve tmě. Jen občas se v křivolakých uličkách hrozivě zakomíhala lucerna na cestě za zástupem, který se nyní nehlučně nořil do kostela. Čekal jsem, dokud se procesí nevpije do černých vrat a dokud je nedohoní poslední zpozdilci. Stařec mne tahal za rukáv, ale byl jsem rozhodnut, že vstoupím jako poslední. Jakmile jsem překročil práh do zaplněného chrámu neznámé temnoty, otočil jsem se, abych ještě jednou pohlédl na svět venku, kde záře z hřbitova vrhala nezdravé pablesky na dlažbu návrší. Jen co jsem tak učinil, otřásl jsem se. Poněvadž i když vítr na vrcholku nezanechal příliš mnoho sněhu, na dlažbě před vraty zůstalo několik jeho zbytků; a během tohoto prchavého pohledu ven se mým nejistým očím zazdálo, že na něm neleží žádné stopy po poutnících, dokonce ani po mně samém.

Kostel spoře osvětlovaly všechny lucerny, jež do něj vstoupily, a zástup už z větší části zmizel. Světla proudila uličkou mezi vysokými lavicemi k padacím dveřím kobek, hrůzně zejícím přímo před kazatelnou, a nehlučně se těsnala dovnitř. Po ošlapaných schodech a dál do temné dusné krypty jsem je tupě následoval i já. Chvost této pokroucené řady půlnočních poutníků ve mně probouzel hrůzu, a když jsem je viděl, jak se šinou do posvátné kobky, hrůza mi připadala o to větší. Pak jsem si povšiml, že v podlaze kobky je otvor, k němuž má dav belhavě namířeno, a za okamžik jsme už všichni sestupovali po zlověstném schodišti z hrubě tesaného kamene; po úzkém, točitém, vlhkém a jaksi podivně zapáchajícím schodišti, jež se nekonečně stáčelo do útrob kopce mezi jednotvárnými zdmi mokvajících kamenných bloků a drolící se omítky. Byl to tichý, zdrcující sestup a já jsem si po strašlivé chvíli uvědomil, jak zdi i jednotlivé stupně schodiště mění tvářnost, jako by byly nyní vytesány ze skalního masivu. Především mne však zneklidňovalo, že bezpočet kroků nevydával žádné zvuky ani neprobouzel žádné ozvěny. Po dalším nekonečném sestupu jsem spatřil několik bočních chodeb či nor, jež do této sluje nočních tajemství vybíhaly z nepoznaných zákoutí temnoty. Brzy jich začalo být neskutečné množství, bezbožných katakomb nepojmenovatelné zlověstnosti; a jejich palčivý puch rozkladu se stal naprosto nesnesitelný. Věděl jsem, že jsme museli vniknout přímo pod kopec a musíme se nořit pod půdu Kingsportu samého, a otřásl jsem se při myšlence, že může existovat město tak staré a tak prolezlé podzemním zlem.

Pak jsem uviděl mrtvolné záblesky popelavého světla a zaslechl jsem zrádné šplouchání vodstev, jež nikdy nepoznala slunce. Znovu jsem se otřásl, poněvadž se mi nezamlouvaly věci zplozené temnotou, a hořce jsem zalitoval, že mne sem, k tomuto primitivnímu rituálu, mí předci vůbec povolávali. Jakmile se schody a chodba rozšířily, zaslechl jsem další zvuk: slabou, kvílivou napodobeninu sotva zřetelného pískání na flétnu; a pak se přede mnou náhle otevřel nekonečný pohled na svět skrytý pozemským očím – rozsáhlé houbovité pobřeží ozářené rachotícím sloupcem nezdravého nazelenalého plamene, omývané širokou olejnatou řekou, jež vytékala z děsivých a netušených propastí, aby se spojila s nejčernějšími zálivy prastarého oceánu.

V mrákotách, sotva popadaje dech, zíral jsem na onen bezbožný Erebos gigantických muchomůrek, leprózního ohně a vazké vody a viděl jsem, jak se zástup v kápích staví kolem žhnoucího sloupce do půlkruhu. Byl to vánoční rituál, starší než lidstvo, předurčený, aby je přežil; prvotní rituál slunovratu a příslibu jara po odchodu sněhů, rituál ohně a zeleného chvojí, světla a hudby. A viděl jsem, jak se oddávají rituálu v této podzemní jeskyni, jak uctívají ohavný sloup ohně a házejí do vody hrsti mazlavého rostlinstva, jež se zelenavě třpytilo v chlorotické záři. Sledoval jsem toto všechno a viděl jsem i něco, co amorfně dřepělo mimo dosah světel a odporně kníkalo na flétnu; a zatímco ta bytost pípala, měl jsem dojem, že slyším v tmách, kam jsem nemohl proniknout zrakem, zhoubné tlumené třepotání. Nejvíce mne však děsil onen planoucí sloupec; sopečnatě tryskal z nezměřitelných a nepředstavitelných hlubin, nevrhal žádné stíny, jak by se mohlo očekávat od běžného plamene, a pokrýval ledkové kamení ohavnou, jedovatou měděnkou. Neboť v celém tom svíjejícím se žhnutí nespočívalo žádné teplo, jen lepkavost smrti a záhuby.

Muž, který mne sem dovedl, se nyní dobelhal na místo těsně vedle šeredného plamene a učinil několik toporných slavnostních posunků směrem k půlkruhu, k němuž stál teď otočený tváří. V určitých fázích rituálu mu dav vzdával servilní úctu, zvláště ve chvílích, kdy držel nad hlavou děsuplný Necronomicon, který si přinesl s sebou; a vzdávání úcty jsem se účastnil i já, neboť jsem byl povolán k této slavnosti psaným návodem svých předků. Nato stařec pokynul stěží rozpoznatelnému flétnistovi v temnotě, který změnil své tiché kníkání v sotva hlasitější hudrání v jiné tónině; čímž ve mně probudil nepopsatelnou a nečekanou hrůzu. V tomto děsu jsem málem upadl na lišejníkem porostlou zem; svíral mne strach ne z tohoto či jiného světa, nýbrž strach z šílených mezihvězdných prostor.

Z nepředstavitelné černoty za gangrenózní září studeného plamene, z pekelných mil, jimiž se zlověstně, neslyšně a netušeně valila olejnatá řeka, rytmicky vyskákala horda krotkých, hybridních okřídlených tvorů, které nemohlo dokonale pochopit žádné zdravé oko, které by si nedokázal zapamatovat žádný příčetný mozek. Nebyli to ani krtci, ani vrány, ani káňata, ani mravenci, ani upíří netopýři, ani rozložené lidské bytosti; šlo o něco, co si nedokážu a nesmím ani vybavit. Belhavě doskákali dopředu, zpolovice zásluhou pařátů opatřených plovacími blánami, zpolovice zásluhou blanitých křídel; jakmile dospěli k davu celebrantů, zahalené postavy je chytily, osedlaly si je a po jedné na nich odjely podél potemnělé řeky do nor a tunelů chaosu, kde jedovatá zřídla napájejí děsivé a dosud neobjevené vodopády.

Stará přadlena odjela v procesí, stařec však zůstal, neboť jsem neuposlechl jeho posunků chytit si své zvíře a odjet jako všichni ostatní. Když jsem se opět ztěžka postavil, všiml jsem si, že amorfní pištec se odvalil mimo dosah mých očí, nicméně dvě zvířata trpělivě čekají opodál. Poněvadž jsem se k ničemu neměl, stařec vytáhl rydlo a voskovou tabulku a napsal, že je skutečným zmocněncem mých předků, kteří na tomto místě založili tradici vánočních slavností; že bylo určeno, abych se vrátil, a že nejtajnější rituály je třeba ještě provést. Tato sdělení psal starodávným rukopisem, a když jsem stále váhal, na zdůraznění svých slov vyňal ze svého splývavého roucha pečetní prsten a hodinky, obojí opatřené erbem mého rodu. Byl to však ohavný důkaz, neboť jsem věděl ze starých záznamů, že hodinky byly uloženy do hrobu s mým prapraprapradědem už v roce 1698.

Nato si stařec sňal kápi a poukázal na rodovou podobu ve svém obličeji, ale při tomto gestu jsem se pouze otřásl, protože jsem si byl jistý, že jeho tvář je pouze ďábelská vosková maska. Kulhavá zvířata už nedočkavě hrabala v lišejníku a já jsem si uvědomil, že podobnou nedočkavost začne zanedlouho vykazovat i stařec. Když se jeden z tvorů začal pomalu kolébavě vzdalovat, stařec se otočil, aby ho zastavil; tento náhlý pohyb mu uvolnil voskovou masku z míst, kde měl mít hlavu. Tehdy jsem se vrhl do olejnaté podzemní řeky, která odbublávala kamsi k mořským jeskyním, neboť postavení noční můry v podobě starce mi znemožňovalo zamířit ke kamennému schodišti, po kterém jsme sem sestoupili; vrhl jsem se do zapáchajících šťáv skrytých hrůz země dřív, než ke mně mohly mé šílené výkřiky přivolat veškeré mrtvolné zástupy, jež se ukrývaly v těch morových zákoutích.

V nemocnici mi bylo řečeno, že mne polozmrzlého našli za úsvitu v kingsportském přístavu, kde jsem se držel plovoucího ráhna, jež mi na pomoc seslala shoda šťastných náhod. Dozvěděl jsem se, že jsem se předchozího večera vydal špatnou cestou na rozcestí na kopci a zřítil se z útesů na Orange Pointu; tak alespoň usoudili ze stop ve sněhu. Nedokázal jsem nic namítat, protože všechno bylo špatně. Všechno bylo špatně, protože široká nemocniční okna mi nabízela pohled na moře střech, z nichž jen asi pětina byla stará, a protože jsem slyšel zvuk tramvají a automobilů. Mí ošetřovatelé trvali na tom, že jsem v Kingsportu, a já jsem to nedokázal nijak vyvrátit. Jakmile jsem upadl do deliria po zjištění, že nemocnice stojí poblíž starého hřbitova na ústředním kopci, byl jsem poslán do nemocnice Panny Marie v Arkhamu, kde se mi mělo dostat lepší péče. Tam jsem se vskutku cítil lépe, neboť lékaři byli liberálních názorů a dokonce využili svého vlivu, aby se mi z knihovny Miskatonické univerzity dostal do rukou pečlivě střežený svazek Alhazredova zapovězeného Necronomiconu. Říkali něco o „psychóze“ a souhlasili, že je žádoucí, abych se v mysli oprostil od všech nutkavých obsesí.

Přečetl jsem si tedy onu strašlivou kapitolu a dvojnásob jsem se otřásal, poněvadž mi opravdu nebyla ničím nová. Viděl jsem ji už dříve, ať už stopy dokazují cokoliv; a na místo, kde jsem ji spatřil, bylo lepší zapomenout. V bdělém stavu kolem mne nebyl nikdo, kdo by mi ji mohl připomínat; ale mé sny byly prostoupeny hrůzou, vinou vět, jež se neodvažuji citovat. Odvážím se uvést pouze jeden odstavec, mnou nedokonale přeložený do mé mateřštiny z neobratné středověké latiny.

„V hlubinách ukryté jeskyně,“ psal šílený Arab, „určené nejsou bádání vidoucích očí; neboť zázraky, jež střeží, podivné jsou a strašlivé. Prokletá jest zem, kde mrtvé myšlenky jako nové žijí v prapodivných tělech, a zlovolná jest mysl, kterou žádná hlava netřímá. Moudře Ibn Schacabao promluvil, když řekl, že šťastný jest ten hrob, kde žádný čaroděj neulehl, a šťastné jest to město v noci, jehož čarodějové v prach se proměnili. Neboť se již dlouho tvrdí, že duše ďáblova příznivce ze své mrtvolné hlíny nespěchá, nýbrž červa hlodavce živí a vzdělává; dokud z hniloby nový život nevyraší a tupí mrchožrouti podzemští schopnosti jej týrat nezískají a do obludných rozměrů nenarostou, by jej usoužili. Tam, kde by měly póry zemské vystačiti, se velké díry tajně kopou a bytosti, jež by se plaziti spíš měly, se již choditi naučily.“

VOLÁNÍ CTHULHU

(Nalezeno mezi poznámkami zesnulého

Francise Waylanda Thurstona z Bostonu)

„Lze si představit, že přežily velké síly či bytosti... přežily z nesmírně dávných časů, kdy... se vědomí projevovalo, patrné, ve tvarech a formách, jež se už dávno stáhly před náporem nastupujícího lidstva... formách, jež letmo zaznamenala pouze poezie a legenda a nazvala je bohy, stvůrami, mytickými bytostmi všemožných druhů a povah...“

ALGERNON BLACKWOOD

I. Hrůza v hlíně.

Mám za to, že tou nejmilosrdnější věcí na světě je neschopnost lidské mysli usouvztažnit veškerý svůj obsah. Žijeme na poklidném ostrůvku nevědomosti uprostřed černých moří nekonečna a neočekává se, že se budeme vydávat daleko od břehů. Vědy, všechny do jedné napínající své síly vlastním směrem, nám dosud nezpůsobily větších škod; ale jednoho dne nám poskládání jednotlivých dílků vědomostí otevře tak strašlivé pohledy na realitu a na naši hroznou pozici v ní, že z tohoto zjištění bud propadneme nepříčetnosti, nebo se z vražedného světla stáhneme do klidu a bezpečí nového období temna.

Theosofové tuší děsivou velikost kosmického cyklu, v němž náš svět a lidská rasa tvoří pouze dočasné epizody. Šeptají o zvláštních přežitcích takovými slovy, při nichž by nám stydla krev v žilách, pakliže by je nezastíral nejapný optimismus. Ale nebyli to oni, kdo nám umožnili krátký pohled do zapovězených věků, při pomyšlení na něž mne mrazí v zádech a při snění o nichž přicházím o rozum. Onen krátký pohled, podobně jako všechny strašlivé záblesky pravdy, se zrodil z náhodného poskládání roztroušených věcí – v tomto případě šlo o starou zprávu z novin a o poznámky mrtvého profesora. Doufám, že poskládat je se již nikomu nepodaří; je jisté, že dokud budu žít, nikdy vědomě neposkytnu žádné vodítko k sestavení tak úděsného obrazce. Myslím, že pomlčet o znalostech, kterými disponoval, měl v úmyslu i profesor, a kdyby ho nesklátila náhlá smrt, byl by veškeré své poznámky zničil.

O celé věci jsem se poprvé dozvěděl v zimě na přelomu let 1926-7 v souvislosti s úmrtím mého prastrýce George Gammella Angella, emeritního profesora semitských jazyků na Brownově univerzitě v Providence ve státě Rhode Island. Profesor Angell byl všeobecně známý jako odborník na starodávné texty a o radu jej často žádali představitelé těch nejvýznamnějších muzeí; takže na jeho odchod ve věku dvaadevadesáti let si budou mnozí ještě vzpomínat. Na místní úrovni se zájem o něj prohloubil s ohledem na záhadnou příčinu smrti. Profesor zemřel při návratu z lodi z Newportu; jak uvedli svědci, upadl náhle poté, co do něj strčil námořnicky vyhlížející černoch, který se vynořil z jednoho z ponurých temných dvorů na strmém svahu, kudy se vinula zkratka mezi nábřežím a nebožtíkovým domem na Williams Street. Lékaři nedokázali odhalit žádnou viditelnou újmu, ale po rozpačité debatě dospěli k závěru, že za skon tohoto tak starého pána mohlo jakési záhadné poškození srdce vyvolané rychlým výstupem do kopce. V dané chvíli jsem neměl žádný důvod, abych s tímto výrokem polemizoval, ale poslední dobou si s touto otázkou začínám lámat hlavu – více než jen lámat hlavu.

Jakožto od dědice a vykonavatele poslední vůle, neboť prastrýc zemřel jako bezdětný vdovec, se ode mne očekávalo, že zevrubně prostuduji veškeré jeho písemnosti; za tímto účelem jsem si do svého bytu v Bostonu přestěhoval všechny jeho zápisky a bedny. Většina materiálu, který jsem utřídil na základě vzájemných souvislostí, bude publikována péčí Americké archeologické společnosti, ale nalezl jsem i jednu bednu, která mne nadmíru zmátla a kterou jsem chtěl očím dalších lidí ukázat jen s velkou nelibostí. Byla uzamčená a já jsem od ní nemohl najít klíč, dokud mne nenapadlo prohlédnout si prsten, který profesor neustále nosil ve své kapse. Pak se mi schránu otevřít podařilo, ale jakmile jsem tak učinil, čekala na mne pouze větší a pečlivě střežená záhada. Neboť jaký mohl být význam podivného hliněného basreliéfu a nesourodých nákresů, poznámek a výstřižků, jež jsem nalezl? Začal strýc na stará kolena věřit těm nejnepokrytějším podvodům? Rozhodl jsem se, že vyhledám onoho excentrického sochaře, jenž byl zodpovědný za toto zřejmé narušení klidu duše starého pána.

Basreliéf byl zhruba obdélníkového tvaru o tloušťce nepřesahující dva a půl centimetru a o ploše asi třináct krát patnáct centimetrů; očividně nedávného původu. Jeho námět však atmosférou a působením moderní ani zdaleka nebyl; a ačkoli mohou kubisté a futuristé produkovat řadu ztřeštěných vrtochů, nestává se často, aby napodobovali onu záhadnou pravidelnost, jíž jsou prodchnuty starobylé texty. A texty jakéhosi druhu drtivá většina těchto motivů představovala; byť se má paměť, navzdory velké obeznámenosti se strýcovými písemnostmi a sbírkami, marně snažila určit tento konkrétní styl či se snad dopátrat jeho nejvzdálenějších souvislostí.

Nad těmito zdánlivými hieroglyfy byl výtvor zřetelně obrázkového charakteru, třebaže jeho impresionistické ztvárnění znemožňovalo nabýt jakékoli přesnější představy o jeho povaze. Zdálo se, že jde o jakousi stvůru, či symbol představující stvůru, takové podoby, kterou mohla zplodit pouze chorobná představivost. Pokud uvedu, že má poněkud výstřední fantazie ve vyobrazení rozpoznávala zároveň chobotnici, draka a karikaturu lidské bytosti, nijak se nevzdálím duchu této věci. Groteskní a šupinaté tělo se zakrnělými křídly bylo zakončeno houbovitou hlavou s chapadly; ale otřesnou úděsnost celému artefaktu dodávalo až celkové zasazení obrazu. Na pozadí za tvorem byly nezřetelné náznaky titánských staveb.

Texty doprovázející tuto zvláštnost, mimo stohu výstřižků z tiskovin, sepsal profesor Angell teprve nedávno, a nejevily žádné známky snah o literárnost. To, co vypadalo jako ústřední dokument, neslo název „KULT CTHULHU“, přičemž toto slovní spojení bylo přepečlivě vyvedeno tiskacími písmeny, aby se zabránilo jakémukoli chybnému čtení onoho neslýchaného názvu. Rukopis byl rozdělen na dvě části, z nichž první byla opatřena záhlavím „1925 – Sen a snové dílo H. A. Wilcoxe, Thomas Street č. 7, Providence, Rhode Island“ a druhá pak „Líčení inspektora Johna R. Legrasse, Bienville Street č. 121, New Orleans, Louisiana, na zasedání A. A. S. roku 1908 – Poznámky k němu a vyprávění profesora Webba“. Zbývající listy rukopisu představovaly krátké poznámky, z nichž některé obsahovaly líčení prapodivných snů různých osob, některé citáty z theosofických knih a časopisů (především Atlantidy a ztracené Lemurie W. Scott-Elliota) a zbytek pak komentáře k dlouho existujícím tajným společnostem a skrytým kultům s odkazy na pasáže takových mytologických a antropologických pramenů, jako je Frazerova Zlatá ratolest a Čarodějnické kulty v západní Evropě slečny Murrayové. Výstřižky se z větší části týkaly nezvyklých duševních poruch a projevů skupinového třeštění či mánie na jaře roku 1925.

První polovina hlavního rukopisu líčila velmi zvláštní příběh. Podle něj se 1. března roku 1925 dostavil k profesoru Angellovi hubený snědý mladík nervózního a roztržitého vystupování, jenž u sebe přechovával pozoruhodný hliněný basreliéf, který byl v dané chvíli ještě mimořádně vlhký a čerstvý. Na jeho navštívence stálo Henry Anthony Wilcox a můj strýc v něm poznal nejmladšího syna vynikající rodiny, s níž byl letmo obeznámen, který se v poslední době zabýval studiem sochařství na Uměleckoprůmyslové škole státu Rhode Island a který žil sám ve Fleur-de-Lys Building poblíž oné instituce. Wilcox byl předčasně vyspělý mladík obecně uznávaného geniálního nadání, leč nesmírné výstřednosti, jenž už od raného dětství ve svém okolí vzbuzoval zájem vyprávěním zvláštních příběhů a nezvyklých snů. Sám sebe označoval za „psychicky hypersenzitivního“, ale usedlí obyvatelé starobylého obchodního města nad ním mávali rukou jako nad pouhým „podivínem“. Poněvadž se nikdy příliš nepohyboval ve společnosti sobě podobných, postupně přestal být společensky viditelný a v současnosti byl znám pouze úzkému okruhu estétů z jiných měst. Jako ztracený případ ho vnímalo dokonce i Umělecké sdružení v Providence, snažící se uchovat si svou konzervativní tvář.

Během návštěvy, uváděl profesorův rukopis, se malíř začal nečekaně vyptávat, zda by archeologické znalosti jeho hostitele postačovaly k rozluštění hieroglyfů na basreliéfu. Vyjadřoval se zasněnou, afektovanou řečí, která prozrazovala strojenost a odtažitý zájem; a můj strýc se při odpovědi neubránil jisté strohosti, neboť nápadná čerstvost tabulky poukazovala na souvislost se vším možným, jen ne s archeologií. Replika mladého Wilcoxe, která na mého strýce zapůsobila natolik, že si ji později vybavil a poznamenal slovo od slova, byla zahalena ve fantasticky poetickém hávu, jenž musel charakterizovat celou konverzaci a který mi při zmínce o Wilcoxovi vždy přijde kromobyčejně typický. Pravil: „Je vskutku nová, neboť jsem ji vytvořil o včerejší noci při snění o podivných městech; a sny jsou starší než zasmušilý Tyros nebo zamyšlená Sfinga či zahradami obehnaný Babylon.“

A tehdy se pustil do nesouvislého vyprávění, které najednou rozjitřilo spící vzpomínky mého strýce a probudilo jeho horečnatý zájem. Předcházející noci došlo ke slabému zemětřesnému chvění, k nejvýraznějšímu, které bylo v Nové Anglii cítit v průběhu několika let; a otřesy silně zapůsobily na Wilcoxovu obrazotvornost. Jakmile ulehl, zdál se mu ohromující sen o nesmírných kyklopských městech titánských bloků a do nebe čnících obelisků mokvajících zeleným slizem a opředených skrytou hrůzou. Zdi a sloupy pokrývaly hieroglyfy a z jakéhosi blíže neurčeného místa pod zemí vycházel hlas, který nebyl hlasem; chaotický dojem, který by pouze představivost dokázala přetavit ve zvuk, jenž se Wilcox pokusil vyjádřit téměř nevyslovitelnou změtí slov „Cthulhu fhtagn“.

Tato slovní změť byla klíčem ke vzpomínkám, které vzrušily a zneklidnily profesora Angella. S vědeckou pečlivostí začal sochaři klást otázky; a s takřka frenetickým zaujetím studoval basreliéf, který mladík zhotovil, když se rozechvělý zimou a oděn pouze v noční košili zmateně probral ze snění. Jak posléze říkal Wilcox, strýc vinu za pomalost, s níž rozpoznal jak hieroglyfy, tak obraz postavy, sváděl na svůj pokročilý věk. Řada jeho otázek připadala návštěvníkovi mimořádně nepatřičná, zvláště pak ty, které se snažily obraz uvést do souvislostí s nezvyklými kulty či společnostmi; a Wilcox nechápal opakované přísliby mlčenlivosti, jež mu strýc nabízel za přiznání členství v jakémsi hojně rozšířeném mystickém či pohansky náboženském hnutí. Když se profesor Angell přesvědčil, že sochař žádný kult či soustavu tajných nauk upřímně nezná, začal na svého hosta naléhat, aby jej seznamoval s veškerými svými budoucími sny. Tato žádost přinesla ovoce, neboť po prvním setkání rukopis zaznamenává každodenní návštěvy mladého muže, během nichž sochař líčil překvapivé útržky nočních vizí, jejichž jádrem byl vždy jakýsi strašlivý kyklopský pohled na temné mokvající kamení, přičemž se z podzemí ozýval monotónní křik hlasu či vědomí, jenž zanechával záhadné pocitové dojmy popsatelné pouze jako nesrozumitelné drmolení. Dvěma nejčastěji se opakujícími zvuky bylo cosi, co v písemné podobě může vypadat jako „Cthulhu“ a „R’lyeh“.

Dne 23. března, pokračoval rukopis, se Wilcox nedostavil a dotazováním v jeho bytě bylo zjištěno, že ho zachvátila jakási záhadná horečka a že byl převezen k rodině na Waterman Street. Celou noc křičel, probudil několik dalších umělců v domě a od záchvatu se pouze zmítá mezi deliriem a bezvědomím. Strýc okamžitě zavolal do domu jeho rodiny a od onoho okamžiku celý případ bedlivě sledoval, přičemž často volal na Thayer Street do ordinace dr. Tobeyho, který měl mladého muže na starosti. Mladíkovo horečnaté myšlení se zjevně obíralo prazvláštními fenomény, a když o nich doktor hovořil, občas se mimovolně otřásl. Nešlo pouze o opakování předchozích snů, nýbrž i o nepříčetné zmínky o gigantické, kráčející či sunoucí se „kilometry vysoké“ bytosti. Tento objekt nikdy plně nepopsal, ale tu a tam utroušené slovo, jak je zopakoval dr. Tobey, profesora přesvědčilo, že musí být identický s neznámou obludností, kterou se pokoušel postihnout ve svém snovém basreliéfu. Zmínky o oné bytosti, dodával lékař, vždy předznamenávaly návrat mladíkovy mysli do letargie. Bylo zvláštní, že jeho teplota se nikterak nevymykala normálu; jeho zdravotní stav však spíše než na duševní poruchu upomínal právě na horečnaté onemocnění.

Dne 2. dubna asi kolem 15. hodiny všechny příznaky Wilcoxovy choroby náhle vymizely. Posadil se v posteli a s překvapením zjistil, že se nachází doma a naprosto netuší, co se s ním od oné noci 22. března ve snech či v realitě dělo. Poté, co ho jeho lékař prohlásil za zdravého, se za tři dny vrátil do svého bytu; profesoru Angellovi však přestal jakkoli asistovat. S jeho uzdravením vzaly za své veškeré stopy po neobvyklém snění a strýc po týdnu bezúčelných a nevýznamných líčení veskrze běžných vizí jeho noční myšlenkové pochody přestal zapisovat.

Zde končila první část rukopisu, ale odkazy na některé roztroušené poznámky mi poskytly spoustu námětů k přemýšlení – bylo jich vlastně tolik, že mou neochabující nedůvěru v umělce vysvětluje pouze můj vrozený skepticismus, o nějž se tehdy opírala má filozofie. Zmíněné poznámky se týkaly popisů snů nejrůznějších osob, pokrývajících stejné období, jako byla doba, kdy mladý Wilcox zápasil se svými nočními vizemi. Zdá se, že strýc rychle zahájil úžasně rozsáhlý průzkum mezi všemi svými přáteli, které mohl oslovit, aniž by u nich vzbudil pohoršení, a prosil je o pravidelná líčení snů a uvádění dat všech pozoruhodných vizí z poslední doby. Reakce na jeho žádost byly smíšené, ale nakonec se mu muselo sejít více odpovědí, než kolik mohl zpracovat obyčejný člověk bez sekretářky. Původní korespondence se nedochovala, avšak jeho poznámky tvořily pečlivý a vskutku výmluvný výtah. Běžní lidé společenského života a obchodu – tradiční novoanglická „sůl země“ – poskytli téměř jednoznačně negativní výsledky, ačkoli i mezi nimi se občas objevil ojedinělý případ úzkostných, leč nekonkrétních nočních dojmů, a to vždy mezi 23. březnem a 2. dubnem – tedy v období Wilcoxova deliria. Vědci nebyli zasaženi o nic více, byť čtyři vágní popisy prozrazují, že snící letmo zahlédli podivné krajiny, a v jednom případě se hovořilo o děsu z čehosi abnormálního.

Všechny významné odpovědi přišly od umělců a básníků a já vím, že kdyby si mohli porovnat poznámky, vypukla by mezi nimi panika. Jelikož jsem však postrádal jejich původní dopisy, částečně jsem podezříval sestavovatele průzkumu, že jim kladl zavádějící otázky nebo že korespondenci upravil tak, aby vyhovovala tomu, co se mimoděk rozhodl zjistit. Proto jsem si stále myslel, že Wilcox, jaksi obeznámený se strýcovými staršími podklady, tohoto vědeckého veterána podvádí. Odpovědi od milovníků umění vyprávěly znepokojivou historii. Od 28. února do 2. dubna se významnému procentu z nich zdály velmi bizarní sny, přičemž intenzita snů byla mnohonásobně silnější během období sochařova deliria. Více než čtvrtina těch, kdo něco zaznamenali, hlásila scény a vágní zvuky ne nepodobné těm, které popisoval Wilcox; a někteří snílci se přiznávali k panickému strachu z gigantické neznámé věci, jež se jim zjevovala ke konci sledované doby. Jeden případ, o němž se poznámka zmiňovala s velkým důrazem, nabyl tragických rozměrů. Subjekt, velmi známý architekt inklinující k theosofii a okultismu, v den Wilcoxova záchvatu propadl nepříčetnosti a zesnul o několik měsíců později poté, co nepřestával vřeštět, aby byl zachráněn před jakýmsi uprchlým zplozencem pekel. Pokud by strýc označoval tyto případy jmény a nikoli pouze čísly, byl bych se pokusil získat jejich potvrzení a pustil bych se do soukromého pátrání, ale situace se měla tak, že se mi podařilo vystopovat pouze několik lidí. Ti všichni ale poznámkám dali plně za pravdu. Často jsem se zamýšlel, zda se všechny subjekty profesorova dotazování cítily tak zmatené jako tento zlomek. Je dobře, že se nikdy nedozví vysvětlení celé věci.

Výstřižky z novin, jak jsem již naznačil, se dotýkaly případů paniky, mánie a výstřednosti v uvedeném období. Profesor Angell musel využívat výstřižkové služby, neboť informací byla ohromná spousta a zdroje byly rozesety po celé zeměkouli. Tu se líčila půlnoční sebevražda v Londýně, kde osamělý spáč proskočil oknem, když ze sebe vydal úděsný výkřik. Jinde jsem našel nesouvislý dopis zaslaný do redakce jistých jihoamerických novin, v němž jakýsi fanatik usuzuje z vizí, které spatřil, na strašlivou budoucnost světa. Zpráva z Kalifornie popisuje theosofickou kolonii, která se hromadně oděla do bílých hávů v očekávání „nádherného naplnění“, k němuž nikdy nedošlo, zatímco zpravodajství z Indie opatrnými slovy hovoří o vážném neklidu mezi domorodci z konce března. Na Haiti se znásobily orgie vúdú a základny v Africe hlásí zlověstné nepokoje. Američtí důstojníci na Filipínách se touto dobou potýkají s agresivitou jistých kmenů a newyorští policisté jsou v noci na 23. března napadeni davem hysterických Levantinců. Divokými pověstmi a legendami se to hemží i na západě Irska a fantaskní malíř Ardois-Bonnot uvádí na jarní pařížské přehlídce roku 1926 bezbožnou „Snovou krajinu“. Stejně hojná jsou i hlášení o nepokojích v ústavech pro choromyslné, takže by si lékařská komunita mohla jen zázrakem nepovšimnout podivných paralel a nedojít k rozpačitým závěrům. Celkově vzato: zvláštní hromada výstřižků; a já si v této době mohu jen stěží vybavit zatvrzelý racionalismus, s nímž jsem nad nimi mával rukou. Ale tehdy jsem byl přesvědčen, že mladý Wilcox věděl o starších záležitostech, o nichž se zmiňoval profesor.

II. Vyprávění inspektora Legrasse

Ony starší záležitosti, které sochařovu snu a basreliéfu dodaly ve strýcově vnímání na takovém významu, tvořily téma druhé poloviny jeho dlouhého rukopisu. Je patrné, že profesor Angell už jednou v minulosti spatřil ďábelskou podobiznu nepopsatelné stvůry, lámal si hlavu s neznámými hieroglyfy a slyšel zlověstné slabiky, které lze přepsat pouze jako „Cthulhu“; a k tomu všemu došlo v tak znepokojivé a strašlivé spojitosti, že se lze jen sotva divit, kolika dotazy a žádostmi o další informace zahltil mladého Wilcoxe.

Poprvé s ní do kontaktu přišel roku 1908, před sedmnácti lety, v době konání každoročního zasedání Americké archeologické společnosti v St. Louis. Profesor Angell, jak se patřilo na člověka s tak velkou autoritou a erudicí, sehrával v celém rokování klíčovou roli, a patřil mezi první účastníky, jež oslovilo několik lidí zvenčí, kteří zasedání využili, aby přítomným položili několik otázek a předestřeli jim několik problémů, k nimž potřebovali znát odborné stanovisko.

Nejvýraznější postavou mezi těmito návštěvníky, a zakrátko i středobodem zájmu všech účastníků zasedání, byl tuctově vyhlížející muž středních let, který přicestoval až z New Orleans kvůli jisté konkrétní informaci, již se nemohl dopídit u místních zdrojů. Jmenoval se John Raymond Legrasse a působil jako policejní vyšetřovatel. Přivezl si s sebou i důvod své návštěvy: groteskní, odpudivou a zjevné velice starou kamennou sošku, jejíž původ nebyl s to nikterak určit. Nelze si představovat, že inspektor Legrasse hořel byť jen slabým zájmem o archeologii. Jeho touha po poučení vycházela čistě z potřeb jeho profese. Soška, modla, fetiš, či o co vlastně šlo, byla zajištěna před několika měsíci v lesnatých močálech jižně od New Orleans během zátahu na údajné shromáždění vyznavačů vúdú. Obřady, k nimž při něm docházelo, byly tak neobvyklého a ohavného rázu, že si policie s překvapením uvědomila, že narazila na temný kult, který jí byl dosud zcela neznámý a který svou ďábelskostí závratně překonával i ty nejčernější africké čarodějnické kruhy. O jeho původu, vyjma nesourodých a neuvěřitelných zkazek, které policie vypáčila z jeho pozatýkaných členů, se nedalo naprosto nic zjistit; proto se tedy vyšetřovatelé zoufale snažili spojit s odborníky na pradávné tradice, jež by jim pomohli určit povahu předloženého ohyzdného symbolu a prostřednictvím něj pak i vystopovat jádro celého kultu.

Inspektor Legrasse sotva mohl očekávat pozdvižení, které svým dotazem vyvolal. Stačil jediný pohled a shromáždění vědci propadli nervóznímu vzrušení a okamžitě ho obklopili, aby mohli pohlédnout na drobnou figurku, jejíž naprostá cizorodost a zdání vskutku nesmírné starožitnosti mocně poukazovaly na souvislosti s neprobádanými a pradávnými dimenzemi. Vznik tohoto strašlivého artefaktu nepodnítila žádná známá sochařská škola, a přesto se zdálo, že se v matném a nazelenalém povrchu neurčitelného druhu kamene odráží celá staletí či dokonce tisíciletí.

Figurka, která začala pomalu kolovat od vědce k vědci k bedlivějšímu a detailnějšímu prostudování, byla vysoká osmnáct až dvacet centimetrů a vykazovala rysy vynikajícího řemeslného zpracování. Znázorňovala stvůru přibližně antropoidního tvaru, avšak s chobotnicovitou hlavou, jejíž tvář byla tvořena spletí chapadel, se šupinatým, gumově vyhlížejícím tělem, ohromnými pařáty na zadních i předních končetinách a dlouhými, úzkými křídly vzadu. Tento poněkud odule tělnatý tvor, z nějž čišela jakási odpudivá a nepřirozená zlovolnost, dřepěl se zlomyslným výrazem na jakémsi kvádru či piedestalu posetém nečitelnými znaky. Konce jeho křídel se dotýkaly zadní hrany kamene, sedátko zaujímalo střední část, zatímco dlouhé, zahnuté pařáty pokrčených zadních končetin svíraly přední okraj a táhly se na čtvrtinu vzdálenosti k dolní hraně podstavce. Hlava upomínající na hlavonožce se nakláněla kupředu, takže konečky obličejových chapadel se lehce dotýkaly hřbetů ohromných předních tlap svírajících pokrčená kolena. Celý objekt vypadal neskutečně živě, a i proto, že byl jeho původ obestřen aurou neproniknutelného tajemství, šel z něj neurčitý děs. Nemohlo být pochyb o jeho nesmírném, obludném a nezjistitelném stáří; přesto nevykazoval žádnou souvislost s nějakým známým uměleckým stylem z raných fází lidské civilizace – či ostatně jakéhokoli jiného časového údobí. Další záhadu, tvořící zcela samostatnou kapitolu, představoval jeho materiál; poněvadž mýdlovitý, zelenavě černý kámen se svými nazlátlými či duhovými skvrnkami a proužkováním neupomínal na nic, s čím by měla zkušenosti ať geologie, či mineralogie. Stejně záhadné byly i znaky na podstavci; a třebaže se konference účastnila polovina těch největších světových archeologických kapacit, nikoho z přítomných ani v nejmenším nenapadalo, s čím by mohly být tyto symboly jazykově příbuzné. Znaky, podobně jako soška a její materiál, byly vlastní čemusi, co je obludně vzdálené a cizí lidstvu, jak je známe; čemusi, co vyvolává zlověstná tušení pradávných a rouhavých cyklů bytí, v nichž náš svět a naše představy nehrají pražádnou roli.

Ale přesto, když odborníci několikrát pokývali hlavami a tváří v tvář inspektorově záhadě přiznali porážku, vyskytl se mezi zúčastněnými muž, kterému monstrózní tvar a text zaváněl čímsi bizarně známým a který se zakrátko s jistou váhavostí ostatním svěřil se svými nevelkými znalostmi. Tímto mužem byl dnes již zesnulý William Channing Webb, profesor antropologie na Princetonské univerzitě a slavný výzkumník. Profesor Webb se před osmačtyřiceti lety vydal do Grónska a na Island pátrat po jistých runových nápisech, které se však mu však nepodařilo odhalit; přesto při pobytu daleko na pobřeží západního Grónska objevil pozoruhodný kmen či kult degenerovaných Eskymáků, jejichž náboženství, jakási zvláštní forma uctívání ďábla, ho vyděsilo svou záměrnou krvežíznivostí a ohavností. Šlo o víru, o níž ostatní Eskymáci skoro nic nevěděli a o níž se zmiňovali pouze s velkým rozechvěním poukazujíce na to, že pochází ze závratně dávných dob ještě před stvořením světa. Vedle nepopsatelných ceremoniálních úkonů a lidských obětin vykonávali vyznavači jisté podivné tradované obřady, při nichž se obraceli k nejvyššímu prastarému ďáblovi či tornasukovi. Profesor Webb si jeho označení pečlivě foneticky zaznamenal od starého angekoka, kněze-čaroděje, a zvuky se co možná nejvěrněji pokusil přepsat latinkou. A až nyní nabyl zásadní důležitosti fetiš, který si kult bedlivě střežil a kolem něhož tancoval, když se nad ledovými útesy zjevovala divoká polární záře. Profesor uvedl, že šlo o velmi neumělý kamenný basreliéf sestávající z ohavného obrazu a záhadného textu. A pokud mohl soudit, ve všech hlavních rysech tvořil hrubou paralelu k obludné věci, jež nyní ležela před shromážděnými vědci.

Tyto informace, jež účastníci zasedání přijímali ve stavu nemalého napětí a úžasu, zapůsobily dvakrát tak silně na inspektora Legrasse, který svého informátora začal okamžitě zahrnovat otázkami. Poněvadž si od uctívačů vúdú z močálů, jež zadrželi jeho muži, zaznamenal a přepsal znění ústního kultovního obřadu, poprosil profesora, aby se pokusil co nejlépe rozpomenout na slova, která si zapsal mezi ďábelskými Eskymáky. Poté následovalo vyčerpávající srovnávání jednotlivostí a okamžik vskutku užaslého ticha, kdy se detektiv s vědcem shodli na možné podobě věty společné oběma pekelným obřadům, mezi nimiž zela propast tolika vzdálených světů. Jak eskymáčtí čarodějové, tak louisianští kněží z močálů zpívali před svými spřízněnými idoly přibližně tato slova – jejich rozdělení je výsledkem odhadů tradičních pauz ve frázování při hlasitém prozpěvování:

„Ph’nglui mglw’nafh Cthulhu R’lyeh wgah’nagl fhtagn.“

Legrasse měl před profesorem v jedné věci náskok, neboť několik jeho degenerovaných vězňů mu zopakovalo, jaký byl podle starších knězi význam těchto slov. Jejich znění, jak mu bylo předloženo, bylo:

„Ve svém domě v R’lyehu mrtvý Cthulhu čeká a sní.“

A nyní, v reakci na všeobecné naléhání, inspektor Legrasse co možná nejsiřeji vylíčil svůj zážitek s uctívači z močálů a vypověděl příběh, kterému strýc očividně připisoval nesmírný význam. Působil dojmem nejdivočejších snů tvořitele mýtů a theosofa a odhaloval zarážející míru kosmické představivosti, která se dala u míšenců a vyvrhelů jen stěží očekávat.

Dne 1. listopadu 1907 byla neworleanská policie naléhavě povolána do oblasti močálů a lagun jižně od města. Místní osadníci, většinou primitivní, avšak dobromyslní potomci Lafitteových mužů, museli čelit děsivé hrůze pocházející od neznámé bytosti, která se k nim kradla za nocí. Šlo patrně o vúdú, ale o vúdú strašlivější povahy, než jaké kdy poznali; a od okamžiku, kdy se z hlubin černých strašidelných lesů, kam se neodvažoval vstoupit žádný osadník, ozvalo neutuchající bubnování zlověstného tamtamu, zmizelo i několik jejich žen a dětí. Bylo slyšet nepříčetné výkřiky, trýznivý vřískot a zpěv vnikající do morku kostí, a temnotou problikávaly přízračné tančící plameny; a jak dodával vyděšený posel, lidé už to nemohli dále snášet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zjevení Cthulhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.