Všechna práva vyhrazena. Toto vydání vyšlo ve spolupráci s Harlequin Books S. A.

Family and Other Catastrophes

Copyright © Alexandra Borowitz, 2018

Translation © Naďa Funioková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-450-2

Nultá noc

DAVID

„Nedělají mi ty šaty velký nos?“

Emily Glassová stála před zrcadlem a rozčesávala si vlasy. Růžové letní šaty jí těsně obepínaly trup a na bocích se rozšiřovaly.

„Jak ti můžou šaty dělat velký nos?“

„Divil by ses,“ odvětila. „S takovým nosem, jako mám já, musí být člověk opatrný. Tak například na PopSugar jsem se dočetla, že bych neměla nosit černou. Ostře kontrastuje s mou pletí a zdůrazňuje mi nos.“

Emilyin nos nebyl zrovna malý, ale ani nijak obrovský – dlouhý, výrazný, ovšem nic, čeho by si druzí všimli, pokud na něj sama neupozornila jako první. Zavedla na svůj nos řeč hned při jednom z jejich prvních rande, kdy s ostentativní sebekritičností podotkla, jak už ji unavují poznámky přátel jejích rodičů, že vypadá jako Barbra Streisandová. Davida ani nenapadlo vytasit se s korektní reakcí: nevěřícným pohledem a šokovaným „Proč by někdo něco takového říkal? Jsi velice krásná!“. Namísto toho jen přikývl. Nikdy mu na to nedovolila zapomenout.

Když se k němu obrátila, vlasy nad rameny se jí zhouply a odhalily ramínka sladce růžových šatů. David si nebyl jistý, jak se tomuhle střihu říká. Nedávno slyšel termín bodycon, ale pořád tak úplně nechápal, co to znamená nebo jestli se vztahuje právě na tenhle oděv. Natáhl ruku, aby ji rozpustile štípl do zadku, ale v prstech sevřel jen hrst nadýchané látky. Zatočila se a zasmála.

„Hrozně moc tě miluju, zlato.“ Zavěsila se mu oběma rukama kolem krku a políbila ho na tvář.

„Víš přece, že na letiště nemusíš v šatech. Zase to skončí jako tehdy v Las Vegas. A tentokrát nepoběžíme v půlce výletu shánět legíny, protože sis s sebou vzala jenom minisukně.“

„Přece už se na mě kvůli tomu nezlobíš, nebo snad ano?“

„Ani tehdy jsem se nezlobil. Jenom bych rád, aby ses cítila pohodlně, a nechci zas během letu poslouchat tvoje nářky.“

„Taky se chci cítit pohodlně. Jenže tenhle týden je úplně každý outfit důležitý.“ Zdůraznila svá slova doširoka vykulenýma očima.

„Hlavně si na sebe, prosím tě, neber nic moc sexy na loučení se svobodou, jo? Věř mi, znám chlapy, těm je jedno, že máš před svatbou, klidně po tobě vystartujou.“

„Stejně si nemůžu oblíknout nic sexy, když u toho bude Lauren. Pokud se chci vyhnout jejímu obvyklému kritizování, budu potřebovat obří androgynní plášť.“ Emily spustila ruce z Davidova krku, aby nad hlavou pantomimicky naznačila kapuci.

David se zasmál. „Nechápu, proč z ní děláš takovou slepici. Ke mně se Lauren chovala vždycky mile.“

„Protože nejsi její sestra. A měl bys slyšet, co o tobě vykládá za tvými zády.“

„A co vykládá?“

Na moment se odmlčela. „Podle ní jsi nudný a snažíš se to kompenzovat vyzařováním hegemonní maskulinity. Já s ní pochopitelně nesouhlasím. Ale když zjistila, že jsi hrál na střední basketbal, začala mi posílat haldy článků o sexuálních útocích v souvislosti se středoškolskými sporty.“

„Co to sakra znamená ‚hegemonní maskulinita‘?“

„Pořád zapomínám, že jsi na vysoké nevystudoval žádný neužitečný obor jako já. Řeknu to takhle. Deset let byla zasnoubená s nezaměstnaným chlapem s vizáží dřevorubce a potetovaným krkem – pokud se jí nelíbíš, je to nejspíš dobře.“

„Ale já chci, aby mě tvoje rodina měla ráda.“

„Všichni ostatní tě rádi mají!“

„Jo, jasně.“ Sehnul se, aby zatáhl rozšklebený zip na kufru, a až pozdě si uvědomil, že by si to Emily mohla vyložit tak, že se k ní doslova obrací zády.

„Ty se kvůli tomu zlobíš? Neměla jsem nic říkat. Tušila jsem, že se tenhle týden nějak pokazí. Proč já musím vždycky provádět takovéhle věci? Teď na sebe budeme celý týden naštvaní.“

„Hele, já se vůbec… Jenom si teď budu připadat hrozně divně, až se s ní potkám.“

„Tak to je naprosto normální. Ani si nevzpomínám, kdy naposledy jsem si nepřipadala divně, když jsem se s ní potkala. Je to kráva, a velká.“

„No, velká teda rozhodně je.“

„To bylo ošklivé!“ zasmála se. „A tyhle myšlenky si pěkně rychle vyžeň z hlavy. Jestli tě Lauren neměla ráda doteď, potom tě jakékoli poznámky o její váze zařadí do stejné kategorie jako toho chlapa, co ji v restauraci Panera před čtyřmi lety nedopatřením oslovil ‚pane‘.“

„Co byl zač?“

„Nikdo z nás ho nezná. Ale napsala o něm šest příspěvků na blog.“

EMILY

Už když dorazili na letiště, začínala litovat, že si oblékla ty letní šaty. Tolika ženám se dařilo vypadat na letišti elegantně, takže nechápala, proč nemůže patřit mezi ně. Zahlédla metr osmdesát vysokou Latinoameričanku v kožených legínách a jednoduchém černém sáčku s prosvětlenými vlnitými vlasy, které jí kaskádovitě splývaly po zádech. Stála u samoobslužného odbavovacího automatu s hladkým černým kufrem na kolečkách, neobtížená těžkou brašnou s notebookem, obří předraženou lahví vody ani spoustou dalších neskladných položek, které s sebou Emily na letiště vždycky tahala. O pár metrů dál spatřila dívku ve vysokoškolském věku v ležérním zkráceném topu, džínových šortkách s vysokým pasem a neforemných bílých teniskách, která si pořizovala selfíčka na konci fronty u bezpečnostní kontroly. Taky vypadala bezchybně. Proč to byl pro Emily takový problém? Mohla strávit přípravou čtyři hodiny a stejně si připadala vedle všech ostatních žen v hale tak nějak méněcenná. Už teď se klepala zimou, na kostnatých nohách jí naskákala husí kůže, a když sjela pohledem dolů a zjistila, že se jí přes tenký bavlněný živůtek šatů derou bradavky, došlo jí, že si měla vzít podprsenku.

„S tou lahví NaturBuzzu tě přes bezpečnostní kontrolu nepustí,“ upozornil ji David.

„Pravda. Asi bychom ho měli vypít hned. Může si ho člověk dát, když předtím necvičil?“

„Myslím, že jo. A vůbec, lepší ho vypít než vyhodit.“

„Pane.“ Přistoupila k nim agentka Úřadu pro bezpečnost v dopravě. Byla malá a podsaditá a světlé vlasy měla svázané do pevného naolejovaného uzlu, jako by sloužila v Iráku, a ne jako pouhá zaměstnankyně ostrahy na sanfranciském mezinárodním letišti. „Tu lahev musíte dát okamžitě pryč.“

„To ji nemůžu prostě vypít? Vždyť ještě ani nestojíme ve frontě.“

„Pokud vás vidím, tak už ve frontě stojíte.“

„Ehm… No, dobře.“ David podal lahev Emily. Podívala se na etiketu: granátové jablko a mauricijská papeda. Raději by si ji trochu vychutnala, než aby ji takhle narychlo vychlemtala pár kroků od bezpečnostní kontroly. Šlo tady o NaturBuzz v hodnotě devíti dolarů, ze kterého ani kapka nepřispěje k růstu svalů, ale skončí v podobě moči na toaletě v letadle.

„Nemám na to celý den, madam,“ prohlásila agentka.

„Proboha, takhle mi prosím neříkejte,“ ohradila se Emily zpola žertem. „Připadám si pak hrozně stará. Já to teda hned vypiju, jo?“ Myslela, že od ženy z ochranky uslyší pár povzbudivých slov jako třeba: „Jasná věc, sestro!“, ale dočkala se jen ocelového pohledu a zarputile založených rukou. Emily odšroubovala víčko a nalila do sebe na ex půlku lahve. Pak ji podala Davidovi, který ji dopil.

„Díky. Že to ale trvalo,“ utrousila agentka.

Když procházeli bezpečnostní kontrolou, dolehla na Emily opět úzkost. Jak se tak rozhlížela po ostatních lidech ve frontě, cítila povědomé chvění v hrudi a její žaludek začal metat kozelce. Nějaký zrzavý muž v obleku si sundával na žádost ochranky kožené boty. Obrátila se k Davidovi.

„Klidně by nás mohl všechny na místě zabít, a nikdo by mu v tom nestihl zabránit. Brr, to je přesně ten důvod, proč nesnáším letiště. Každý je tu podezřelý.“ Možná proto tady byly ty krásné ženy – aby odpoutaly pozornost od haldy teroristů ve frontě u bezpečnostní kontroly. Geniální.

„Každý je podezřelý leda tak ve tvém světě,“ namítl. „Nejsi náhodou ta žena, která zavolala poldy na místního údržbáře, protože ‚ustavičně vysedával před budovou‘?“

„Tak zaprvé, pořád jsem se nezbavila podezření, že měl Chan něco za lubem. A zadruhé, ten chlap ve frontě by nás vážně mohl bez problémů zabít. Než by kdokoli stačil cokoli podniknout, už by tu bylo pár obětí na životech. A to za předpokladu, že má u sebe pistoli, a ne bombu. Já to nezvládnu.“

„Tenhle chlap u sebe nemá nic.“

„Ale, vážně? Tys mu snad provedl osobní prohlídku a víš určitě, že u sebe nemá pistoli? Nemůžeš každému na letišti slepě důvěřovat.“

„Emily, vždyť on ani…“

„Pokud se chystáš říct, že ani není ze Středního východu, tak v tom je právě ten vtip. Vysílají přesně takové lidi, které budeme podezírat ze všeho nejmíň. A víš, že na bělochy volám policajty pořád, v tomhle žádné rozdíly nedělám. Pamatuješ na toho chlápka při průvodu na Den svatého Patrika? Podezírám všechny stejně. Tenhle chlap vypadá přesně jako někdo, kdo nechce, aby ho lidi považovali za teroristu. Koukni, ani si nevzal příruční zavazadlo, jenom batoh. Připraven k džihádu.“

„Nejspíš jede do New Yorku pracovně.“

„Ty si snad myslíš, že u sebe nikdo pistoli nenosí? Že v téhle frontě nejsou minimálně dva teroristi, kteří si chtějí nanečisto projet trasu? Nepatříš snad mezi ty, co považují jedenácté září za výtvor Photoshopu? Prosím tě, řekni mi, že se z tebe nestal jeden z těch lidí, co píšou divné komentáře na YouTube.“

„Popravdě, mezi takové lidi patříš spíš ty. Vážně věříš, že zrovna u téhle konkrétní bezpečnostní kontroly jsou teroristi?“

Poznala na něm, že se tím ve skutečnosti baví. Její terapeut říkal, že Emily „staví na odiv své sociální patologie“. Občas pojímala ty své úzkostné výlevy v záměrně komediálním duchu, jako by chtěla jen uvolnit napětí. Kdyby se chovala jako přesvědčivý blázen, představovalo by to problém, ale pokud ty scény přehrávala natolik, aby mohla později tvrdit, že jen žertovala, poskytovalo jí to ústupovou cestu. Věděla, že Davidovi jde ta její úzkostlivost občas na nervy, ale v tu chvíli ji příliš zmáhal strach, aby jí na tom záleželo. S trapnou dohrou faktu, že se opět zmýlila, se vypořádá, až přijde čas. Lepší mylně předpokládat teroristický útok a pak si připadat jako pitomec než mít pravdu a zemřít. Život musí o svou existenci bojovat každý jednotlivý den. Smrti stačí vyhrát jen jednou.

„Jenom říkám, že by v téhle frontě mohli být teroristé,“ prohlásila. „Bylo by tak snadné tady provést atentát. Jen se koukni na támhletoho chlapa.“ Ukázala na mladého hipstera bílé pleti s neupravenými hnědými vousy a v buřince, který nesl černé pouzdro na housle.

„Tak dobře,“ ztlumil David hlas. „Budu hrát tu hru s tebou. Kdybys to vážně chtěla provést, jak bys to udělala?“

„Nevím, musela bych obvolat pár teroristů a prostudovat si možnosti. Ale je to lehké. Tak například, když jsem si posledně přibalila velké balení kondicionéru, nikdo mi ho nezabavil.“

Stiskl jí ramena, protože se posunuli blíž ke skeneru. „Ty jsi z tohohle týdne dost na nervy, co?“ zašeptal jí do ucha. Jeho jednodenní strniště ji polechtalo na krku a ona se usmála. Ta masáž byla příjemná. Přála si, aby tenhle okamžik trval věčně, aby už navždy cítila jeho obličej přitištěný na svůj, jeho ruce na ramenou. Už napořád by si pak připadala v bezpečí. Leda snad s výjimkou náhlého aneurysmatu.

„No jo, s mojí mámou to bude hotová noční můra, ale to není ten důvod, proč se bojím, že letadlo vylítne do vzduchu. Tyhle dvě věci spolu naprosto nijak nesouvisejí, miláčku.“

„Máma bude v pohodě. A neříkej ‚letadlo vylítne do vzduchu‘ na letišti. Dávej si bacha, budeš jančit kvůli teroristům a nakonec zatknou tebe. Ve tvém případě je pravděpodobnější, že tě těsně před svatbou zadrží policie kvůli teroristické hrozbě, než že tě zabije terorista.“

„Soudíc podle toho, jak ledabyle kontrolují toho chlapa támhle, si mě kvůli mým řečem nikam stranou neodvlečou. I když by správně měli. Jak můžou vědět, že nejsem terorista? Jak nemají přehlídnout doopravdického teroristu, když si ani nevšimnou obyčejné praštěné ženské jako já?“ Přinutila se k úsměvu. Občas se usmívala, aby se sama cítila líp. Učitelka ze čtvrté třídy jí kdysi řekla, že když bude předstírat, že je šťastná, jakási chemická reakce v jejím mozku nějakým trikem zařídí, aby si opravdu šťastná připadala. Uvěřila tomu a bláznivě se usmívala pokaždé, když ji přepadla třeba jen mírná úzkost. Ta učitelka se jí tím nejspíš snažila pomoct, aby lépe zapadla mezi spolužáky, ale dosáhla jen toho, že Emily vypadala jako šklebící se pošuk. Když jí pak na střední škole někdo podstrčil do skříňky obrázek Jokera, úsměvy trochu utlumila, ale ten zvyk si uchovala až do dospělosti – jen ve zmenšené míře. David ty její periodicky se opakující snahy působit normálně podle všeho oceňoval. Občas mívala chuť mu připomenout, že by měl považovat za štěstí, že se předsvatební úzkosti jeho nevěsty netočí kolem zaječích úmyslů a trémy, ale bomb a eboly. Do prčic – ebolová bomba. Něco takového už určitě někdo naplánoval.

„O líbánkách se budeš chovat míň bláznivě, že jo?“ zeptal se. Při slově bláznivě lehce zaváhal, protože to myslel v dobrém, ale uvědomoval si, že to může vyznít ošklivě.

„Jenže já byla vždycky bláznivá. Vím to už od svých čtyř let. Díky, mami.“

„Máma ti určitě nehustila do hlavy, že jsi blázen.“

„No, pochopitelně ne takhle doslova. Říká, že jsem duševně nemocná, a vykládá to při každé možné příležitosti kdekomu, protože pak vypadá jako hotová světice, že to se mnou vůbec vydržela. A já se s ní ani nemůžu hádat, protože bych vypadala ještě bláznivěji. Všechno by bylo o tolik snazší, kdybych teď mohla dělat nějaké ruční práce. To mě vždycky uklidní.“

Patřila mezi první uživatele Pinterestu a ve volném čase se s vášnivým zápalem věnovala všemožným ručním pracím. Sahalo to od nešitých povlaků na polštáře přes vyšívané kapesníky až po znepokojivě působící a naprosto bezúčelné „třpytivé koule“, o kterých zatvrzele tvrdila, že se budou hodit, až někdy uspořádá večírek se sněhovou tematikou. Trávila celé hodiny pročítáním stránek svých oblíbených bloggerek na Pinterestu. Ty ženy s jahodovou rtěnkou a protaženými očními linkami vždycky vypadaly jako ze škatulky, jejich čisťounké bílé kuchyně se koupaly v přírodním letním světle, od stropu visely nepoužívané měděné hrnce. Když pekly, nikdy jim nezůstalo na kuchyňské desce ani zrnko mouky. Když něco vyráběly, nikdy si nezapatlaly dokonalou manikúru od lepidla. Odkud se vůbec braly? Pokud se do něčeho pustila Emily, vždycky přitom nadělala hrozný binec, a i když se jí výrobek opravdu podařil, byl vlastně k ničemu, jako ty hloupé koule. David byl tak hrozně hodný, že na to nikdy nepoukazoval, ale vycítila jeho pobavení pokaždé, když přejížděl prsty po zapomenutých třpytivých koulích, které se pořád válely na kuchyňské desce.

Občas ji přepadával strach, že je nesnesitelná – chaotická, roztržitá a přecitlivělá, že za sebou zanechává stopu třpytek, kterou už nikdo nedokáže vyčistit. Znala ale spoustu žen, které byly ještě daleko horší než ona. Kathleen, její bývalá kamarádka z vysoké, podvedla svého snoubence během loučení se svobodou s klubovým promotérem jménem TJ s nasprejovaným opálením a ani se za to nestyděla, protože šlo podle jejího tvrzení o součást „hledání sebe sama“. Jedna její sestřenice s otravným longislandským přízvukem soustavně nazývala svého manžela „ten idiot“ a chovala se, jako by ta přezdívka byla bůhvíjak vtipná a rafinovaná, a ne urážlivá. Emily mohla být líná, materialistická, věčně nespokojená, panovačná, nafoukaná, chladná nebo se třeba oblékat jako hastroš. Nic z toho pro ni neplatilo. Přes všechny své nedostatky byla vstřícná, milující a ani jednou neodmítla Davidovi sex – a to i když měla kdysi střevní chřipku – což považovala za jakýsi odznak cti, který by si ráda připnula na veřejnosti, kdyby to bylo jen trochu společensky přijatelné.

Nikdy by ji ani nenapadlo ho zesměšňovat nad bezednými sklenkami mimosy s „holkama“, říkat mu „ten idiot“ nebo žertovat, jak předstírala spánek, aby se vyhnula sexu. Na rozdíl od toho, jak na své muže pohlížela řada jejích známých, ona milovala Davida kvůli jeho chybičkám, ne jim navzdory. Na jeho obličeji měla nejraději ty trochu moc velké uši. I kdyby náhle zbohatl (což vypadalo každým měsícem, kdy pracoval pro Zoogli, pravděpodobněji), pořád by na něm měla nejradši ty obyčejné, trochu praštěné věci. Pokud by měl peníze, pokoušely by se ho svádět i jiné ženy, to jí bylo jasné, ale nikdy by ho nemilovaly pro ty jeho divné uši ani by se jim v srdci nerozlila hřejivá vlna pokaždé, když by uslyšely jeho falešnou interpretaci „Smells Like Teen Spirit“ ve sprše. Doufala, že to David ví. Muži vždycky tvrdili, že touží po ženách, které by je milovaly pro ně samotné, ne pro jejich peníze, přesto ti bohatí pokaždé skončili s nějakou zlatokopkou. Přála si Davidovi důvěřovat, ale proč byl měl být vlastně spolehlivější než tisíce jiných budoucích miliardářů ze Silicon Valley, kteří vyměnili věrné manželky za ruské modelky?

I kdyby ovšem David nikdy nezbohatl, pořád tady zůstával další důvod k obavám: stárnutí. Bylo jí osmadvacet a rychle se blížila třicetinám, oné kritické hranici, která podle jejího dlouhodobého přesvědčení předznamenávala počátek cesty každé ženy k nové identitě bezpohlavního mluvícího a dýchajícího vysavače. Zatímco David byl v osmadvaceti přitažlivější než kdy dřív. Měřil něco málo pod sto osmdesát centimetrů, měl hustou kštici kaštanových vlasů a mužný obličej vysokoškolského hráče lakrosu, jen bez té arogance. Byl to přesně ten typ, o kterém už jako malá holka snila, že si ho jednou vezme – jen si ho tehdy představovala s rozcuchaným účesem s pěšinkou uprostřed, jaký se nosil v devadesátých letech, a náhrdelníkem z přírodních materiálů. Jejím očím připadal David daleko hezčí než očím všech ostatních, což bylo zjevné z nevěřícných pohledů, které po ní kamarádky vrhaly pokaždé, když o něm poznamenala, že je „mimo její ligu“. Všechna ta jejich ujišťování, že jsou s Davidem oba stejně atraktivní, nebrala vážně. David byl vysoký a měl sportovní postavu – tohle mužům klidně vydrží po celý život. Zato ženě po pár letech klesne hladina estrogenu a ona se promění v další šílenou imitaci Madonny s vystouplými žilami, povislou kůží na udržovaných břišních svalech a ňadry připomínajícími dva poloprázdné vodní balonky nacpané ve zvrásněných béžových pytlících. Nebo možná nabere kila, čímž by se ve středním věku vyhnula vyzáblému obličeji – třeba skončí jako růžolící paní Clausová, co peče koláče – a bude používat push-upky a tvarovací prádlo. Nebude to moc sexy, ale aspoň nebude vypadat jako všechny ty zoufalé hospodyňky z pořadu The Real Housewives, které ze všeho nejvíc připomínaly pečené kuře. Její terapeut říkal, že tyhle obavy o vlastní tělo pramení z její dysmorfofobické poruchy, ale Emily bylo jasné, že se ji tím jen snaží utěšit.

Věděla, že jednoho dne – možná ne dnes, třeba až za dlouhých deset let – se na ni David podívá, podívá se na sebe a dojde mu, že mohl pořídit daleko líp. Byl příliš laskavý a oddaný, aby si to uvědomil hned, ale až přijde do středního věku, určitě se to stane. Proto musela být ostražitá. Plastická operace nepřicházela v úvahu, jelikož se hrozně bála, že ji narkóza neuspí, ale jen ochromí – stalo se to jedné ženě v Kentucky a ten příběh vzbudil ohromný rozruch na sociálních médiích –, ale byly tu jiné věci, které dělat mohla. Pravidelně se věnovala intenzivnímu cvičení. Na vysoké dělala jenom občas aerobik podle videa, ale od té doby ušla obrovský kus cesty. Darius, její fitness instruktor v LifeSpinu, jí při testu síly a ohebnosti udělil čtvrtou úroveň. Její nový lifespinový program zahrnoval posilování, jógu, pilates a hydrataci za pomoci NaturBuzzu. V naději, že získá zadek jako z Photoshopu, dělala pokaždé, když si nanesla do vlasů kondicionér, ve sprše dřepy.

Na palubě letadla si natáhla těsné černé kompresní podkolenky. V kombinaci se šaty to vypadalo hloupě, ale tohle byl jeden z mála případů, kdy byla ochotná obětovat krásu v zájmu zdraví. Pokud ji vůbec něco znepokojovalo víc než uvadající vzhled, pak to bylo její zdraví. Nedávno četla článek od Dr. Oze o hluboké žilní trombóze, tichém zabijákovi. V okolním světě se pochopitelně prohánělo příliš mnoho tichých zabijáků, aby si na tento titul mohl činit nárok jen jediný, nicméně v jejich rámci plnila hluboká žilní trombóza – a její agresivní sestřenka, plicní embolie – svou roli nadmíru dobře. Mohly dopadnout kdykoli na kohokoli a jedním ze symptomů byla „absence symptomů“. Zachvěla se hrůzou, jen když na to pomyslela.

„Měla by sis poslechnout trochu hudby,“ řekl David a podal jí bílá sluchátka do uší, jejichž špunty byly lehce upatlané od naoranžovělého ušního mazu. Bylo by to nechutné, kdyby pocházel od kohokoli jiného než od něj. Možná by tenhle detail mohla začlenit do svého manželského slibu.

„Vlastně jsem si těsně předtím, než jsme nasedli na letadlo, vzala Benadryl. Budu spát.“

„Kéž bych tak já dokázal v letadle usnout. Vždycky mě bolí za krkem a navíc se proberu při sebemenších turbulencích. Nechápu, jak je možné, že při té své úzkostlivosti dokážeš naprosto v klidu usnout na veřejných místech.“

Zasmála se. „To byl asi kompliment, že? Taky by ses měl pokusit trochu si zdřímnout. Až tam dorazíme, už toho moc nenaspíme. Všichni se nás budou vyptávat, jak to jde v práci, a pokládat milion dalších otázek, na které bychom radši neodpovídali.“

„Brr, nesnáším řeči o práci.“

„Já taky. Chci se bavit o zábavných věcech.“

„Jako třeba o parazitech?“

Pohoršeně se po něm podívala. „Jako třeba o zábavných věcech.“

„Jsi kouzelná.“

„Chceš si to rozdat na záchodcích?“ nadhodila bujaře. Občas se ráda vytasila s podobnou nabídkou. David byl až příliš konzervativní, aby se jí někdy chopil, ale vypadala díky tomu zvrhle, což jí umožňovalo plnit jak roli věrné a pečující ženušky, tak svůdné „bokovky“. Pokud mu bude dopřávat spousty sexu, nezbude mu energie pro ostatní ženy, které se kolem něj v jejích představách neustále kradly a jen vyčkávaly, až se jí překlopí třicítka, aby okamžitě udeřily. Někdy, když kráčela ulicí, přísahala by, že slyší práskání jejich žvýkačkových bublin a sykot vlasů škvařících se pod kulmami.

„Sex na záchodcích je podle mě nezákonný, ale můžeš mi ho pod dekou vyhonit.“ Usoudila, že si dělá legraci, jenže David měl přes sebe vážně přehozenou flísovou deku, které rozdávaly letušky, takže možná mluvil vážně.

„Jenom tobě? To jako že já se nedočkám žádného… vždyť víš… pod dekou?“ Rozdat si to s chlapem v letadle na záchodcích bylo sexy, tak trochu jako z Pan Am nebo Šílenců z Manhattanu. Udělat mu to rukou pod flísovou dekou, zatímco zbytek pasažérů kouká na bůhvíkolikátou reprízu epizody „Jak jsem poznal vaši matku“, bylo akorát smutné. Ale jestli to David opravdu chce, vypadala by jako nevstřícná frigidka, kdyby ho odmítla.

„Jemná manipulace s prsty je obtížnější,“ vysvětlil. „Vůbec mi ho ale vyhonit nemusíš, byl to akorát takový nápad…“ A svůdně se na ni usmál.

„Jenom jsem si dělala srandu. Jdu do toho.“

„Počkej, vážně? Já si taky jenom dělal srandu.“

„Nechápu, proč bys o tomhle žertoval. Lidi dělají takovéhle věci pořád.“

„Ty taky?“

„Ne. Prostě lidi.“ Nikdy se Emily nevyptával na předchozí sexuální zkušenosti, a nejspíš si je ani nepřipouštěl, ačkoli při jejich prvním rande jí bylo pětadvacet a muselo mu být jasné, že už před ním nějaké vztahy měla. Ovšem žádné úlety na jednu noc – na to se příliš bála chlamydií rezistentních vůči antibiotikům. Sám jí vlastní číslo taky nikdy neprozradil, což ji vedlo k přesvědčení, že bylo buď trapně vysoké, nebo trapně nízké.

„Fajn, můžeš mi ho vyhonit, ale až po bezpečnostní instruktáži.“

„Tak já ti ho můžu vyhonit? Neprosím se o to, byla to jenom nabídka.“

„Chtěl jsem říct, mohla bys mi ho, prosím, vyhonit po bezpečnostní instruktáži?“

Nad jejich sedadly se vynořila hlava energické blonďaté letušky, která se sklonila a natáhla ruku přes Davidův klín, aby se ujistila, že má zapnutý bezpečnostní pás. Našpulila slézové rty.

„Pane, propříště si, prosím, nezakrývejte klín dekou, když kontrolujeme bezpečnostní pásy,“ pronesla tónem, který vyzněl kupodivu současně zbytečně přátelsky i zbytečně lascivně.

„Ehm, omlouvám se.“

„A, madam?“ obrátila se letuška k ní. Emily si uvědomila, že i její bezpečnostní pás zakrývá deka, a tak ji nadzvedla, aby ukázala, že je opravdu zapnutý. Ne že by to snad mělo jakýkoli význam, pokud se na palubě nacházel byť jen jediný terorista. Proč takovéhle věci vůbec kontrolují? Měli by procházet letadlem, snažit se navázat oční kontakt se všemi pasažéry a pátrat po známkách nervozity. Takhle to prý dělají v Izraeli. Proč vlastně ona nežije v Izraeli? Její sestřenice Rebecca se tam v roce 2007 vypravila a od té doby pořád mlela o tom, jak jí „celý zážitek totálně pokazili“ všudypřítomní policisté. Jasně, Rebecca je úplně pitomá, protože právě ti policisté jí tenhle zážitek vůbec umožnili. Možná kdyby Emily žila v Izraeli, připadala by si bezpečněji. Na druhou stranu tam ovšem číhalo daleko víc nebezpečí – nebyla si jistá, jestli přítomnost policie převáží nárůst ohrožení.

„Díky,“ řekla letuška.

„Promiňte, měla bych otázku,“ ozvala se Emily.

„Jistě, madam.“

„Řekla jste mi ‚madam‘, protože vám připadám stará, nebo protože tak oslovujete všechny ženy nad osmnáct?“

Letuška naklonila hlavu na stranu. „Mám v tom trochu zmatek. Dáváte snad přednost jinému oslovení?“

„Totiž, nedávám přednost ničemu, protože spolu přece nehodláme pravidelně chodit na kafe, že, jenom jsem prostě chtěla vědět, jaké kalkulace vám běžely hlavou, když jste se na mě podívala a pomyslela si: Tohle je madam.“ Emily koutkem oka postřehla, jak se Davidovi protahuje obličej.

„No, jste dospělá žena, takže považujeme za zdvořilé oslovení madam.“

„Jenže ono to není zas až tak zdvořilé. Totiž, jistě to nebyla z vaší strany nějaká záměrná hrubost, ale když slyším madam, nemám pocit, že se dotyčný snaží chovat uctivě. Spíš mě napadne, že jsou mi vidět vrásky kolem očí a že vypadám na čtyřicet.“

„Dobrá, a kolik vám tedy vlastně je?“

„Kolik si myslíte, že mi je?“

„Já nevím, třicet dva?“

„Předpokládám, že jste to zaokrouhlila dolů, abyste mě neurazila. Takže nejspíš myslíte třicet pět nebo i víc. Je mi dvacet osm. Vážně díky.“

Letuška vypadala, že se chystá ještě něco říct, ale raději si to moudře rozmyslela a šla dál.

„Co je to sakra s tebou?“ zeptal se David. „Teď tě považuje za cvoka. Proč tohle pořád děláš? Takže naposled, nevypadáš ani o den starší, než opravdu jsi. Přestaň jančit.“

„Všichni si myslí, že vypadám starší. Říkáš to jenom proto, abys mi polichotil, a já si toho cením, věř mi. Ale v tomhle případě nejde jenom o nějakou moji úzkost. Spoustu věcí můžeš přičíst na vrub mojí úzkostlivosti, ale tohle vážně ne. Všichni se se mnou shodnou, kromě tebe.“ Emily zatoužila po časech, kdy slova „myslel jsem, že jsi o hodně starší“ bývala komplimentem. Bylo to skvělé, když se v devíti letech snažila působit dospěle, užitečné, když si v osmnácti chtěla koupit alkohol, lehce otravné ve třiadvaceti, ale teď, kdy jí bylo dvacet osm, už ji to přímo deptalo. Nejhorší ze všeho bylo, že se v tom evidentně plácala sama. I lidé, kteří podle jejího názoru vypadali na svůj věk příšerně, ji zahrnovali bohatým arzenálem historek o tom, jak je chtěli vyhodit z kina, když šli na nepřístupný film.

David zavrtěl hlavou. „Tohle vážně nijak nesouvisí s tím, jak vypadáš. Lidi jsou zkrátka příšerní, když mají někomu hádat věk. Zrovna tuhle se mě v LifeSpinu jeden nový instruktor ptal, jestli mě doprovází rodič, protože nárok na členství je až od osmnácti.“

„Vidíš? Přesně o tomhle mluvím. Všem ostatním hádají míň. Tohle se mně nikdy nestane. Nedávno mi dokonce nabídli lekci jazzaerobiku zdarma.“

„Pokud tím myslíš program JazzPot, tak ten není pro starší lidi. Popravdě je to vlastně extrémně intenzivní cvičení. Věnujou ti balení drceného kešu zdarma, pokud vydržíš všech šest lekcí, aniž bys jedinkrát omdlela.“

„Jasně. Fajn. Ale těžko můžeš popřít, že ta letuška si o mně vážně myslela, že vypadám staře.“

„Ne, to určitě ne. Sice ti hádala třicet dva, ale to přece není zas tak daleko od osmadvaceti. Vyvádíš kvůli úplné maličkosti. Tohle je přehnané i na tebe.“

„Skvěle. Takže abychom si to shrnuli, ptala jsem se jí na to, protože se mě fakticky dotklo, že použila slovo madam, ale dobrá zpráva je, že teď mě má za blázna, takže se rozhodně nemusíme bát, že by nás obtěžovala, zatímco ti ho budu honit.“

„Ty to vážně uděláš?“

„Až po bezpečnostní instruktáži.“

První den

EMILY

Někdy během toho Benadrylem navozeného spánku se Emily udělala příšerná zima, a tak ukradla Davidovi z příručního zavazadla šedé tepláky a natáhla si je pod šaty. Když kolem sedmé ráno přistáli na letišti JFK, cítila se hrozně unavená a pořád příliš prochladlá, aby si je zase sundala.

„Neříkalas náhodou, že tenhle týden musíš vypadat každý den skvěle, jinak by sis připadala trapně?“ utahoval si z ní David.

„Teď ne. Je mi děsná kosa. Proč je v letadlech vždycky taková zima? A navrch ještě nabízejí klimatizaci? Když je venku čtyřicet pod nulou, proč neposkytnou cestujícím namísto klimy radši nastavitelné regulátory tepla? Vím proč – protože jsou to sadisti.“

„Kašli na to. Teď pojedem k vašim, a až se setkáme s mojí největší fanynkou Lauren, hned nám bude o hodně líp.“

„To se kvůli tomu pořád ještě zlobíš? Neměla jsem ti nic říkat.“

„Vlastně to bylo spíš ku prospěchu věci. Konečně můžu přestat předstírat, že ji mám rád.“

„Takže tys ji neměl rád už předtím?“

„Popravdě jsem s ní vlastně nikdy nezůstal pohromadě dost dlouho, abych si stihl vytvořit jakýkoli názor. Viděl jsem ji kolikrát – jednou, kdysi v Brooklynu? Jak jsme tenkrát byli na obědě v té čínské dim sum restauraci, kde jsme jedli smažené knedlíčky gyoza plněné sýrem.“

Emily se obrátila k Davidovi. „Buď upřímný. Je ještě někdo z mojí rodiny, koho nemáš rád? Třeba bych se s tebou shodla.“

„Na to samé bych se mohl zeptat tebe.“

„Já mám tvoji rodinu ráda.“

„Fajn, stejná odpověď.“

„Až na to, že ty je ve skutečnosti rád nemáš. Tvoje rodina je milionkrát sympatičtější než ta moje.“

„Jo, moje rodina se zdá skvělá, ale věř mi, že dokážou být pěkně otravní. A co můj brácha?“

„No, já myslela hlavně tvého tátu.“

„Ani ten není dokonalý, to mi můžeš věřit.“

„Emily!“

Obrátila se a spatřila mladou ženu s dlouhými vlnitými hnědými vlasy, širokým přátelským úsměvem a skotačivou muppetovskou chůzí. Zpočátku si ji nedokázala zařadit, a tak přimhouřila oči, aby na ni pořádně viděla. Teprve když žena přišla blíž, poznala tu deset let starou odřenou cross-body tašku s imitací etnické výšivky. Byla to Stephanie Morrisová, dávná kamarádka ze střední školy – popravdě tak dávná, že ji Emily neviděla od druhého ročníku na vysoké, kdy se vrátila domů na jarní prázdniny. Zašly si tenkrát na kafe do Chelsea, ale vlastně si neměly moc o čem povídat, když nepočítala Stephaniino nadšení pro němé filmy a odpor ke značkové módě. Kdysi toho mívaly tolik společného – obě byly umělecky založené, extrovertní a plné energie –, jenže po studiu na Vassaru se Stephanie dramaticky změnila. Jistě, Emily s ní netrávila dost času, aby to mohla posoudit z bezprostřední zkušenosti, ale udělala si určitý názor ze Stephaniiných příspěvků na sociálních sítích. Pokud zrovna nelíčila rizika očkování, rozepisovala se o tom, jak meditace dokáže vyléčit rakovinu nebo že jediné dobré rozhodnutí, které může mladý člověk udělat, je dát v práci výpověď a odjet na rok do Bolívie, aniž by si předem o životě v této zemi cokoli zjistil. Poté co Stephanie získala bakalářský titul z psychologie, odjela s batohem na rok a půl do Evropy, kde si to nejspíš rozdávala po hostelech se zástupy bohatých hippíků se jmény jako Travis nebo Jared. Po návratu do Spojených států už se neobtěžovala hledat nějakou práci. A to bylo před šesti lety. K takovýmto zážitkům, které vám dokážou zásadně změnit život, se pochopitelně dostanete daleko snáz, pokud za vás rodiče platí nájem a dotují váš návyk na lysohlávky.

„Emily, jsi to vážně ty?“ vypískla. „Jak se máš? Nedala jsi vědět, že zase přijedeš domů!“

Emily Stephanie nikdy nedávala vědět, že pojede domů – pochopitelně, vždyť už se prakticky nestýkaly –, ale pokaždé, když Stephanie na sociálních sítích zavětřila, že má Emily v plánu cestu do New Yorku, zahrnula ji horečnými dotazy, jestli se s ní nechce sejít na kafe v Brooklynu. Jaktěživa přitom nevzala do úvahy, že Emilyini rodiče bydlí až ve Westchesteru.

„Ale to víš, mám teď moc práce se svatebními přípravami.“

„A kdy že bude ten velký den?“ zeptala se Stephanie a její oči zvýrazněné křiklavě zelenou linkou se dychtivě rozzářily. V nose měla piercing. To byla novinka.

„No teď…, za týden,“ zaskřehotala se staženým hrdlem Emily.

„Za týden? Aha, takže to bude malý obřad, jen vy a rodiče, že?“

„Hm… Ne tak docela. Přijde ještě pár dalších lidí.“

Emily mohla ve Stephaniině obličeji doslova sledovat, jak jí pomalu svítá, že na svatbu jednoduše nebyla pozvaná. Když se tehdy před osmi lety sešly v Chelsea, slíbila Emily, že jí na svatbě pronese přímo bombovní řeč. Už tehdy to Emily připadalo vlezlé a divné, obzvlášť když v té době s nikým nechodila. Usilovně se snažila vymyslet pro Stephanie nějakou vhodnou útěšlivou výmluvu – například že jí rodiče stanovili limit maximálně pěti kamarádek. Pravý důvod, proč jich pozvala tak málo, byl ovšem pochopitelně ten, že vlastně skoro žádné neměla. Její matka na ni dokonce naléhala, aby jich pozvala víc, a vyjádřila obavu, že Emily tím „odháněním lidí“ sabotuje samu sebe, protože si nedokázala představit, že by mohla žena jejího věku mít pouze dvě blízké přítelkyně. Matka nejspíš usoudila, že má Emily i jiné kamarádky, kterým se ale záměrně odcizuje.

„Nenapadlo mě, že bys chtěla přijít,“ řekla jí. „A taky nemáme na slavnostním menu žádné vitariánské jídlo. Jsi pořád vitariánka, ne?“

„Jo, ale to přece nevadí! Obzvlášť když momentálně stejně držím půst, teda kromě alkoholu, takže ani žádné jídlo nepotřebuju. Dokonce si přinesu vlastní whisky. Tak můžu teda přijít?“

Emily toužila vyměnit si nevěřícný pohled s Davidem, ale věděla, že tím by jen oběma způsobila záchvat smíchu. Bylo by to úplně stejné jako tenkrát, když projížděli autobusem č. 47 centrem San Francisca a nastoupil chlap středního věku, který na sobě neměl nic než klaunskou paruku a kožený postroj a ochablý scvrklý penis mu pleskal o nohu jako obří kožní výrůstek. Všichni předstírali, že ho nevidí, protože taková byla běžná sanfranciská reakce na cvoky. Emily se ovšem dopustila té chyby, že se rozpustile koukla po Davidovi. Rozesmál se, ona taky a za okamžik už jim nahý klaun v překvapivě slušné verzi vyzpěvoval „Every Breath You Take“.

A tak se jen křečovitě usmála. „Ehm… Tedy… Proberu to s rodiči a zjistím, jestli by jim to nevadilo, ale jsou v tomhle ohledu vážně nekompromisní. Celé to platí a rozpočet je dost napjatý, takže pravidla stanovují v podstatě oni.“

„Hele, jíst nic nebudu, takže si mě nejspíš nikdo ani nevšimne. Který den to máte?“

„Příští sobotu.“

„Aha…“ Stephanie se zadívala na svoje ruce, jako by je uviděla poprvé. Pokrčila rameny. „V sobotu se mi to vážně nehodí. Ten den se účastním rekonstrukce druidského ohně. Sakra! To je pěkně pitomý! Nejspíš by to nešlo přesunout na jiný den?“

„Cože, to jako že bych si měla přesunout datum svatby?“

„Ježiši, to samozřejmě ne! Co mě to vůbec napadlo? Už jste nejspíš zaplatili všechny ty předražené dodavatele jídla a já nevím co ještě. A nemůžeme se sejít jiný den?“

„Tak co kdybychom to odložily úplně na jindy, až přijedu do města příště?“ navrhla Emily, která neměla v úmyslu se do New Yorku vrátit minimálně rok. O příští dovolené byla pevně rozhodnutá vyrazit jen sama s Davidem někam, kde je teplo a klid, kde bude moci chodit v bikinách a lehounkém bavlněném kimonu. Ignorovat o dovolené obě rodiny jí připadalo snadnější než ignorovat jen jednu – aspoň je nemůže nikdo obviňovat, že by některou stranu zvýhodňovali. Loni navštívili Davidovy rodiče, protože u těch jejích byli rok předtím. Jelikož Emilyini žili ve Westchesteru a jeho v connecticutském Fairfieldu, mohli bez problémů pobýt u obou při jedné cestě, jenže rodina, která zaplatila letenky, by se určitě příšerně urazila, kdyby strávili třeba jen pár minut u té druhé. Emily se v tomto směru poučila dost drsným způsobem, když jela na prázdniny za vlastními rodiči a dopustila se té chyby, že jeden den vyrazila na oběd k Davidovým. Po zbytek týdne si matka stěžovala, že jí dceru „ukradli“ a záměrně se snaží zničit to málo, co Marle a Stevenovi z rodiny zůstalo. Navíc z toho nějak vyplynulo obvinění, že se Davidův otec snaží Emily obrátit na katolickou víru, protože „jim nestačí, že židé tvoří jen dvě procenta populace, chtějí, aby nás bylo nula procent“. Prázdniny se pro Emily proměnily z oblíbeného svátku – myšleno světského, tak trochu v duchu animovaných filmů –, na který se v dětství tolik těšila, v období, jehož se každoročně děsila.

„A co v pátek?“ zeptala se Stephanie. „Pokud máš volno, mohla by ses u mě doma hodit trochu do klidu.“

„Žiješ v Brooklynu, že?“

„Jo. Prostě jen tak na hodinku dvě posedíme a ty se trochu uvolníš.“

„Jenže já bydlím u rodičů ve Westchesteru. A taky ten den pořádáme zkoušku svatební hostiny, víš… Bude to dost rušný den.“

„Určitě si najdeš hodinku volna. Přijeď za mnou! Vždyť už se třeba nikdy neuvidíme!“ Stephanie vystrčila spodní ret jako trucovité dítě, které žebroní o ledovou tříšť.

„No, vlastně by šlo spíš tak o tři nebo čtyři hodiny, když do toho započítáš i cestu.“

„Však ty už to nějak vyřešíš! Nekaž zábavu! Můžeme si zakouřit trochu trávy, popít domácí pivko, co vyrábí můj soused, a pustit si Upíra Nosferatu. Bude to bombovní!“

„Tak fajn, uvidím, co se s tím dá dělat.“ Sevřela Davidovi ruku, jako by vysílala tísňový signál, ale on už dávno poznal, že je pěkně vystresovaná, a nezdálo se, že by měl v úmyslu zasáhnout.

„Parádně si to užijem, kočko!“ Stephanie nastavila ruku a čekala, že si s ní Emily plácne. „Sakra, můj Uber už je tady. Musím jít.“

„Nic se neděje, však se ještě uvidíme.“

Emily počkala, dokud jim Stephanie nezmizela z očí, a pak se obrátila k Davidovi.

„Proč si mě vůbec tak hrozně oblíbila? Co na mně může někdo jako ona vlastně vidět?“

„Nevykládej si to ve zlém, ale její zájem o tvou osobu mě mate úplně stejně jako tebe.“

„Mluvíme tady o holce, která vyhodí peníze ze sociálky za cestu na festival Burning Man. Co ode mě proboha chce? Moje orgány?“

„Možná,“ řekl David a vesele se zašklebil. „Co jsi přešla na stravu bez obilovin, tvůj zažívací trakt musí být prvotřídní.“

Emily naskočila husí kůže, když spatřila svého otce Stevena za volantem šedého volva, ve kterém na ně čekal před letištěm. Ten pohled ji vrátil ve vzpomínkách zpátky do oněch děsuplných dnů, kdy se ji Steven pokoušel naučit řídit a vykřikoval „Á!“ a „Ou!“ pokaždé, když auto překročilo rychlost pěti kilometrů v hodině. Ještě teď, a to už jí bylo osmadvacet, se bála absolvovat zkoušku na řidičák. Naštěstí v San Franciscu jezdili všichni jednoduše Uberem.

Steven jí připadal nějak zestárlý, ačkoli je s mámou viděla v San Franciscu sotva loni, kdy tam za Emily přijeli na návštěvu. Trochu přibral a zesílila mu spodní čelist. Měl o něco méně vlasů a o něco delší vousy a v obou porostech víc šedin. Bylo mu teprve šedesát tři, což pochopitelně nepředstavovalo bůhvíjaké stáří, přesto si Emily často připadala tak nějak ošizená, když jí hlavou problesklo, že starším sourozencům bylo dopřáno prožít s rodiči více let než jí. Na druhou stranu, bylo mu teprve třicet pět, když se narodila. Mít dítě v pětatřiceti už podle současných měřítek není nijak pozdě. Naopak to působí skoro až jako lehkomyslné mládí v porovnání s věkem rodičů v San Franciscu. Emily vždycky snila o tom, že první dítě porodí ve třiceti, ale teď, když jí do určeného mezníku už moc nescházelo, jí to připadalo skoro až nestoudně unáhlené. Před třicítkou si přece pořizovali děti jen burani, kteří obývali rozlehlé pláně mezi New Yorkem a Kalifornií, koukali na soutěžní pořady v televizi, šlapali po sobě o Černém pátku ve Walmartu a projevovali šokující neznalost existence lepku. Věděla, že takovéhle uvažování je elitářské, ale zkrátka si nedokázala pomoct. Přisuzovala to vlivu Lindy.

Emilyina šéfka byla mimořádně úspěšná blonďatá amazonka, pevně přesvědčená, že člověk není schopen s někým navázat skutečně vážný vztah, dokud není oběma čtyřicet a nemají majetek v hodnotě více než milion dolarů (každý). Linda jí s oblibou hrdě líčila, jak si ve třiceti sedmi dala předvídavě zmrazit vajíčka, aby je pak nechala v osmačtyřiceti, když potkala svého šedesátiletého manžela, oplodnit. „V tomhle technologicky pokročilém věku,“ vykládala Linda svým obvyklým veselým, ale jízlivým tónem, „už se ženy nemusejí vdávat. Moje malá Harper zůstane svobodná minimálně do mé smrti. V tomhle neustoupím.“ A pak se zasmála a dodala: „Pochopitelně to nemyslím tak úplně doslova. Ale v jejím vlastním zájmu by jí mělo být aspoň čtyřicet, jinak nezaplatím svatbu! Leda už by to mezitím dotáhla do vrcholového managementu. Je ohromně nadaná, takže to není zas až tak za vlasy přitažená představa!“

Pokaždé, když si Emily vzpomněla, jak těžké to měla se svou matkou, pomyslela na tříletou Harper, která se směla dívat jen na intelektuálně podnětné pořady stanice PBS a měla zakázáno hrát si s panenkami nebo čímkoli, co by případně odvádělo její myšlenky od budoucí kariéry v přírodních či technických vědách, což byly pro ženu v Lindině světě jediné přijatelné obory, a to navzdory faktu, že sama pracovala v public relations. Linda nechtěla, aby se Harper malovala nebo nosila růžové nabírané šatečky, a přitom si sama nechávala každých čtrnáct dní dobarvovat kořínky vlasů, nosila do práce upnuté, překvapivě sexy pouzdrové šaty a jaktěživa nevyšla z domu bez fuchsiové rtěnky a silného nánosu řasenky. Dřív nebo později jí začne Harper pokládat nepříjemné otázky, obzvlášť pokud je vážně tak děsně chytrá, a výsledek nebude vůbec pěkný. Emily si pořád pamatovala Lindinu mrazivou, upjatou reakci, když jí kdysi řekla, že na Union Square budou otevírat centrum pro dívky American Girl Place a kolik zábavy by si tam Harper mohla užít. Chudinka Harper byla od prvního dne vědeckým experimentem, jako by Linda hrála The Sims a snažila se od základu vytvořit dokonalého Simíka – počínaje správnou genetikou přes správné vzdělání až po správné zájmy. I když vlastně počkat! Jakápak chudinka Harper! Svou matku vídala jen dvě hodiny denně, zato Emily s ní musela pracovat a snášet její nevyžádané rádoby mateřské rady devět hodin denně. Pokaždé, když Linda otevřela pusu, aby pronesla další duchaprázdný aforismus, obvykle něco ve smyslu „vykašli se na snoubence a soustřeď se víc na svou kariéru, i když pochopitelně můžeš mít obojí, jenom ne teď před třicítkou“, Emily zamrazilo, když si uvědomila, že doslova stárne každou vteřinou, kterou tráví v její společnosti. Emily si zasloužila víc sympatií než ta pitomá Harper. A vůbec, Harper je přírodní blondýna – ta to bude mít v životě snazší.

„Emily!“ zavolal táta. Rozběhla se k autu. Teď, když se střetla s vlhkým červnovým newyorským vzduchem, jí bylo v těch teplácích hrozné horko, a to měla na nohách vlastně ještě jednu vrstvu navíc v podobě těch podkolenek na ochranu před krevními sraženinami. Občas si říkala, že by si zasloužila nějakou kompenzaci už jen za samotný fakt, že musí žít se všemi těmi svými úzkostmi a všemožnými nepříjemnostmi, jež neodmyslitelně provázejí hypochondrii. Nemohla by se třeba zapsat na nějaký medicínský obor? Rozhodně by to bylo lepší než celý den plánovat Lindě schůzky.

„Rád vás vidím, profesore Glassi,“ řekl David, když se nasoukal dozadu.

„Haha, říkej mi laskavě ‚Stevene’ a tykej mi. Tak jak to jde v práci? Už chystáte vstup na burzu?“

„Rozjíždíme druhé kolo financování. Jakmile se uzavře, zahájíme odpočet k první veřejné nabídce akcií. Takže držet palce a odříkat modlitbičku.“

„Nemodlím se, jsem ateista,“ poznamenal Steven, odlepil se s vozem od obrubníku a vjel přímo do cesty taxíku. Vzápětí nervózně dupl na brzdy, takže ho taxi málem nabralo zezadu. „Z historického hlediska je ovšem fascinující, jak se lidé uchylují k modlitbě vždy, když chtějí získat kontrolu nad naprosto chaotickým vesmírem.“

„Jistě… To jsem jenom tak –“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem tě zatěžovat svými nudnými řečmi. Nedávno jsem napsal knihu o raném džinismu, ale tohle by tě nejspíš příliš nezajímalo. Tak kdo vás vlastně bude financovat? Google? Ti teď skupují snad všechno.“

„Ne, totiž –“

„Apple?“

„Ne, ehm… Je to venture kapitálový investor, firma s názvem BluCapital.“

„Jako Blu-ray? O Blu-rayi už jsem slyšel.“

„Ne, to je… Je to něco jiného. A vůbec, nechci to zakřiknout.“ Emily poznala, že by David tohle téma rád uzavřel. Kdykoli odcestovali zpátky na Východ, lidé Stevenova věku se pokaždé horlivě zajímali o jeho práci pro start-up. Půlka kamarádek Davidovy nevlastní matky se domnívala, že dělá pro Amazon, a jediným důvodem, proč je neopravoval, bylo, že neměl chuť vysvětlovat, čím se živí doopravdy.

„A co se vlastně stane, až spustíte tu veřejnou nabídku akcií?“

David si pohrával se zipem na batohu. „Doufáme, že vyděláme nějaké peníze.“

„Omlouvám se, ale mohl bys mi zopakovat, jak že se jmenuje ta vaše společnost?“

„Zoogli.“

„Jistě, jistě. A ještě jednou, co to ta Zoolie vlastně dělá?“

„Je to Zoogli, a my – no, fungujeme jako takový prostředník mezi SDKáčky pro sledování mobilů a vývojáři mobilních aplikací. Pomáháme vývojářům přístupnějším způsobem dělat si souhrnný přehled a optimalizovat náklady. Náš slogan zní: Tak snadné, že to pochopí i chlápek z propagace.“

„Aha, takže vy vytváříte aplikace? Mám na telefonu aplikaci Baterka, je to k nezaplacení.“

„Ale ne, my nevyrábíme aplikace.“

„Takže vy…, jak jsi to řekl…, propagujete aplikace?“

„Ne, to zrovna ne.“ David si odkašlal. „Jsme prostředníci mezi těmi, kdo vytvářejí aplikace, a těmi, kteří sledují, kolik lidí si aplikaci nainstaluje, když je ta aplikace uvedena na trh.“

„Ale vy sami ty aplikace nepropagujete?“

„Ne, to neděláme.“

„Aha, takže vy jste ti, co… sledují, kolik lidí si aplikaci nainstaluje, když je uvedena na trh?“

„Ne, my jenom fungujeme jako prostředník mezi nimi a vývojáři aplikací.“

„Aha, tak dobře. No, doufejme, že už brzy vstoupíte na burzu.“ Zadíval se přes zpětné zrcátko na Emily. „Em, co to máš na sobě?“

„Ale, to jsou jenom kompresní podkolenky kvůli letu. Nechci si uhnat krevní sraženiny.“ Stáhla si tepláky i podkolenky z nohou. Kolem kolen jí zůstaly nelichotivé červené stopy. „Lauren a Jason už přijeli?“

„Ano. Víš, miláčku, bylo by vážně milé, kdyby tvoje šéfová projevila trochu pochopení a dopřála ti na přípravu vlastní svatby víc času. Takhle toho tvoje matka musela většinu zařizovat sama a už jí to trochu brnká na nervy. Jak je možné, že Lauren a Jason neměli problém dostat na tvou svatbu týden volna a ty o něj musíš prakticky žebrat?“

Emily se několikrát zhluboka nadechla, jak jí poradil jeden bývalý terapeut pro případy, když ji přemůže zlost. „Víš, tati, Jason je takzvaný generální ředitel společnosti, která neexistuje, a Lauren píše pro časopis, který skoro neexistuje. Překvapilo by tě, jak štědře rozdávají šéfové dny volna, když ve skutečnosti vlastně nic neděláš.“

„Jason a Lauren jsou ochotní vzít na sebe riziko. Ty ve své práci nejsi šťastná – tak proč se neuděláš pro sebe? Tvoje máma pořád říká, že v tom TearDropu jenom mrháš svou kreativitou.“

„Je to ClearDrop. A já nemám v úmyslu zakládat vlastní společnost. Proč si kdekdo na světě myslí, že disponuje potřebnými schopnostmi k tomu, aby rozjel vlastní firmu? Mně se líbí, že mám jisté místo. Práce je to nudná, ale o víkendech můžu podnikat zábavné věci podle svého. S Davidem zkrátka chceme vydělávat dost peněz, abychom mohli pohodlně žít a společně se bavit.“ Ohlédla se po Davidovi, který solidárně přikývl. Pokaždé, když se zmínila o své budoucnosti s Davidem, pocítila nutkání se ujistit, že je s ní na stejné vlně. I když se měli za týden brát, pořád si dělala starosti s tím odvěkým problémem „Čím vlastně jeden druhému jsme?“. Občas se bála, že kdyby ho nazvala snoubencem, řekl by: „Tak to teda prr, netušil jsem, že si teď dáváme nějaké nálepky.“ Neexistoval jediný rozumný důvod se tím znepokojovat, ale on vlastně neexistoval rozumný důvod pro žádnou z těch věcí, které ji znepokojovaly.

„Já jsem pochopitelně nadšený, že sis zařídila tak stabilní život,“ bránil se Steven, který právě málem z boku naboural pekařskou dodávku. „Ale co tvoje kreativita? Nebylo by pěkné, kdyby sis udělala živnost z těch svých rukodělných výrobků a mohla jezdit domů, kdykoli by se ti zachtělo? Co se vůbec stalo s tím kouzelným blogem o ručních pracích, co jsi rozjela?“

„Začala ho komentovat partička teenagerů, kteří napsali, že na profilové fotce vypadám jako olezlá krysa. Způsobilo mi to menší nervový kolaps a ten blog jsem zrušila. Stejně nikdy neměl takovou návštěvnost, aby mi vydělal nějaké peníze.“

„No, až ta Davidova společnost půjde na burzu –“

„Ona to vlastně není moje společnost,“ opravil ho David. „Patří mému šéfovi Robertovi.“

„Pardon. Ale jak jsem říkal, jakmile Zookie vstoupí na burzu – moment, Davide, pamatuju si ten název správně?“

„Jo.“

„Tak potom se můžeš zaměřit na něco, při čem zužitkuješ svoje silnější stránky. Pak byste mohli oba jezdit domů daleko častěji, vídat se s neteří a synovcem…“

„K tomuhle tě navedla máma?“

„Nevzpomínám si,“ odvětil Steven, jako by vypovídal pod přísahou.

„No, mimo záznam, pokud máma zase zavede řeč na fakt, že už jsem nějakou dobu nebyla doma a že ona musela zařizovat všechno kolem svatby, tak jí laskavě připomeň, že se jedná o průvodní jev toho, že mám doopravdickou práci. Když už se mermomocí chce po někom vozit, že nejezdí dost často domů, tak ať řve na Lauren a Jasona. Oba bydlí ve městě. Ani nemusejí sedat na letadlo.“

Steven přikývl. Přední pneumatiky vozu zakvílely, když z roztržitosti najel na obrubník.

Emily hleděla přes okýnko auta na dům, ve kterém vyrůstala. Byla to světle modrá budova v koloniálním stylu stojící na serpentinovité silnici lemované duby. Ulice by byla malebná, kdyby lidé ze sousedství nepoužívali neobydlený zarostlý pozemek na rohu k odhazování starých televizí a matrací. Když jí bylo jedenáct, přísahala, že viděla dva jeleny, jak si to spolu rozdávají na jedné vyhozené matraci, ale matka její historku odbyla coby lstivý pokus o získání pozornosti a rychle jí diagnostikovala hysterickou poruchu osobnosti.

„Á, tvoje matka je doma,“ prohodil Steven, když zajel na příjezdovou cestu. Pod přístřeškem uviděla matčino Subaru Impreza kaštanové barvy, která odpovídala obvyklému odstínu její rtěnky. Poblíž stála zaparkovaná ojetá červená corvetta bratra Jasona – jeho první porozvodová koupě – a bílý Nissan Altima, který si nejspíš pronajala sestra Lauren. Určitě byl pronajatý, protože Lauren vlastní auto prodala, aby zredukovala svou uhlíkovou stopu, a pokud by si snad někdy koupila jiný vůz, zaručeně by na náraznících nescházely samolepky propagující právo žen na interrupci nebo brojící proti konzumaci masa. Poslední taková samolepka, kterou si Emily vybavovala, byla černá a bílými písmeny na ní stálo „Myslíte, že jste privilegovaní?“.

David se Stevenem odtahali zavazadla dovnitř sami, Emilyinu v podstatě formální nabídku pomoci odmítli, a tak vzala do ruky jen svatební šaty uložené v bílém vaku. Ve voze je kontrolovala co pár minut, aby se ujistila, že se nějak nepoškodily, jenže při každé takové kontrole ji zneklidňovala představa, že by mohla zipem natrhnout krajku, a tak toho nakonec nechala.

„Tady máme nevěstu!“ Ve dveřích se objevila máma. Měla na sobě obvyklý letní úbor, který Emily považovala za povinnou uniformu všech šedesátiletých židovských psycholožek do teplého počasí: volnou modrou bavlněnou halenku bez rukávů, dlouhé béžové plátěné kimono, široké kalhoty stejné barvy, sandály s tlustou plochou podrážkou zdobené blíže neidentifikovatelnými „etnickými“ korálky a masivní jantarový náhrdelník.

„Dobrý den, doktorko Glassová,“ pozdravil David.

„Ale no tak, nech toho vykání, odteď jsem ‚Marla‘. Jsme přece všichni jedna rodina!“ Objala Emily, a když se odtáhla, ponechala ruce na dceřiných ramenou a přejela ji zkoumavým pohledem.

„Připadáš mi nějak hubená. Jíš pořádně? Doufám, že to není předsvatební nervozita.“ Začala Emily masírovat ruce, jako by se ji snažila zahřát.

„Ahoj, mami.“

„Trochu se bojím, jestli ti teď budou svatební šaty.“

„Minulý týden jsem byla na zkoušce. Sedí skvěle.“

„Proč si tohle děláš?“ Matka podrážděně rozhodila rukama. Právě dosáhla svého nového rekordu – normálně počkala s kritikou, dokud Emily nezašla do domu. Všechno je jednou poprvé, pomyslela si Emily. „Měla jsi tak báječnou postavu a teď vypadáš jako nějaká vychrtlá modelka závislá na heroinu. Dobře vím, jak dokážou být svatby stresující, ale nesmíš zapomínat na jídlo.“

„Já přece jím. Dokonce myslím, že jsem přibrala.“

Marla založila ruce na hrudi. „No, popravdě už jsem tě vlastně dost dlouho neviděla. Možná jsem prostě zapomněla, jak vypadáš.“

Emily jí odmítla skočit na návnadu, i když se ta poznámka dala ignorovat jen těžko. Neupřímně se usmála. „Nezhubla jsem, mami.“

„Nebudu hradit žádné úpravy svatebních šatů, které snad budou způsobeny tvými nezdravými představami o vlastním těle,“ prohlásila Marla. „Zaplatím jen za změny provedené předtím, než jsi zhubla pod šedesát kilo, protože i když tě miluji víc než svůj život, zlatíčko, nemohu tě podporovat ve tvých úzkostech.“

„Tímhle jí nepomáháš, mami,“ vykřikl kdosi zevnitř domu. „Nedávej ženám za vinu útlak, pod kterým musejí žít.“ Lauren je doma.

Marla se ale dál soustředila na Emily. „Promluvíme si o tom později. Teď se nebudeme hádat.“

„Vlastně jsem nezhubla pod šedesát kilo. Mám šedesát jedna. Klidně se zvážím v koupelně, jestli chceš.“

„Není to na tobě vidět. Nejspíš jsi nabrala svalovinu a zbavila se tuku, tím to bude. Mívala jsi dřív tak pěknou postavu a teď vypadáš tak nějak… hranatě. Za to můžou všechny ty nesmysly s LifeSpinem.“

„Laskavě už nech toho body shamingu, mami,“ zavolala znovu Lauren, tentokrát ostřejším tónem. Emily zaslechla, jak se sestřin čtyřletý synek Ariel ptá: „Co je to ‚bodyšemín‘, mami?“

Marla s nevýslovně trpitelským výrazem v obličeji potřásla hlavou. „Slíbila jsem si, že se tenhle týden nebudeme hádat. Nejspíš na mě prostě dolehlo, že jsem všechny ty přípravy musela zvládnout docela sama. Pojď radši dovnitř.“

Emily vešla do domu. David ji následoval, ale zůstal stát zaraženě u dveří i s těmi dvěma taškami v rukou, protože se bál, aby je nepoložil na špatné místo. Obývací pokoj se od dob Emilyina dětství příliš nezměnil. Ve středu nízkého konferenčního stolku z třešňového dřeva stála otcova starožitná japonská bronzová mísa a nad hlavně dekorativním mramorovým krbem, ve kterém nikdo nerozdělal oheň od roku 1992, viselo pár rodinných fotografií. Okny dovnitř proudilo světlo. Jediný další zdroj tlumeného osvětlení v místnosti představovala stojací lampa ve stylu japonského lampionu vedle černého koženého gauče. Televizor zastupovala pořád ta objemná, staromódní bedna, na kterou se Emily dívala v dětství, protože Steven i Marla věřili, že televize lidi ohlupuje, a nepovažovali za nutné pořídit si nějaký modernější přístroj. I na tom nevyužívaném pozemku Emily viděla vyhozené lepší kousky.

„Ahoj, Lauren,“ řekla Emily. Sestra se zvedla z gauče. Její postava se proměnila z dosti oplácané ve vysloveně objemnou, kterážto nálepka, jak Emily věděla, by Lauren nevadila. Vedle ní stál Matt, její čahounský manžel, věčně zamlklý „partner a dárce spermatu“. Měl velkou slabost pro plnoštíhlé ženy, jak jí Lauren neopomněla informovat pokaždé, když přišla řeč na cokoli třeba jen okrajově souvisejícího s váhou. Emily byla hlavně šťastná, že sestra našla někoho, koho může milovat. Na ženu, jež s takovou zuřivostí brojila proti kultu dokonalého těla, se Lauren vždy vyznačovala překvapivě konvenčním vkusem na muže: hubený běloch, mladý a vysoký. Matt tyto požadavky splňoval, ovšem tetování na krku a dlouhý světlý vikingský vous konvenční vzhled dobře maskovaly. Právě díky těm vousům a tetování to nevypadalo, že Lauren ustupuje ze svých principů.

Objaly se. Když se Emily sehnula, zaryly se jí do čela Laureniny brýle s černými obroučkami ve tvaru kočičích očí. Pořád si nedokázala zvyknout na to, že po tolika letech, kdy ke starší sestře vzhlížela, je teď vyšší než ona. Objala i Matta, ovšem v tomto případě narazila bradou o jeho vystouplou hrudní kost.

„Mámu neposlouchej,“ doporučila jí Lauren. „Celé dopoledne je na válečné stezce. Ariel jí snědl všechny nektarinky a od té chvíle už to s ní jde akorát z kopce.“

„Já to slyšela,“ ozvala se Marla. Za obývacím pokojem se nacházela otevřená kuchyně, kde matka zrovna stála před lednicí a vytahovala odtamtud řecký jogurt se směsí lesního ovoce. Kam až Emilyina paměť sahala, nikdy neviděla mámu spořádat normální jídlo. Marla jedla neustále, ale všechno to působilo spíš dojmem nepříliš vydatné svačiny, po jakých v rychlosti sáhnete, než se rozběhnete na letiště.

„Máš pěkný účes,“ poznamenala Emily. Načerno obarvené vlasy měla Lauren zastřižené k bradě a na čele dětsky krátkou ofinu, díky čemuž vypadala tak trochu jako děsivá panenka z dvacátých let minulého století. Emily se ten účes ve skutečnosti vůbec nelíbil, sama by se takhle rozhodně zohyzdit nenechala, ale věděla, že Lauren šlo právě o ten výsledný výstřední dojem, takže její kompliment byl do jisté míry upřímný.

„Díky. Vzala jsem s sebou do kadeřnictví Ariela a nechala ho vybrat. Bylo to buď tohle, nebo ježek s fialovým přelivem. Pak jsme si oba nechali udělat manikúru. Arieli, ukaž tetě Emily svoje nehty.“

„Ne!“ vykřikl Ariel. Jeho dlouhé světlounké vlasy poletovaly ze strany na stranu, když s rukama založenýma na hrudi energicky vrtěl hlavou. Měl na sobě modré triko s obrázkem hasičské stříkačky, nadýchanou růžovou baletní sukénku a gumáky se žlutým květinovým motivem.

„Nepotřebuješ se vyčůrat, Arieli?“ zeptal se ho Matt, když si všiml, že se chlapec drží za rozkrok a poskakuje u toho.

„Ne!“ prohlásil Ariel. „Jenom si dělám dobře!“ Matt pokrčil rameny a šel si nalít sklenici vody.

„Arieli, tohle by sis měl asi nechat, až budeš o samotě,“ řekla Emily.

„Ne, to by tedy neměl,“ prohlásila Lauren a pohladila Ariela po hlavě. „V médiích se dneska vede taková kampaň proti masturbaci, že ho necháváme, aby se těšil z vlastního těla, dokud je natolik malý, že nechápe stud.“

„On nosí… sukni?“

„Ariel si oblečení vybírá sám,“ pochlubila se Lauren. „Podle některých lidí je to divné, ale ať si naserou.“

„Mami, co je to, ‚ať si naserou‘?“

„Nic, Arieli. Jenom si povídáme s tetou Emily.“

„Ty před ním mluvíš sprostě?“ zeptala se Emily, která trochu ztišila hlas.

„Chci, aby byl u toho, když se spolu baví dospělí. Je to absurdní, jak lidé podceňují svoje děti a mluví na ně jako na mimina. Víš, jednou týdně s sebou beru Ariela do práce. Potřebuje získat osobní zkušenost se světem dospělých, obzvlášť v žensky pozitivním prostoru akceptujícím lidské tělo, kde dokážou rozpoznat a zpochybnit jeho vrozený pocit privilegovanosti.“

„Nepracuješ náhodou pro časopis s názvem Kunda?“

„Jo, ale to pro Ariela není žádný problém. Děti jsou nevinné. On ty svoje pátky v Kundě miluje. Že je to tak, Arieli?“

„Rád chodím do Kundy!“ Ariel začal kolem sebe máchat rukama a točit se dokolečka.

„Nepoužívá to jako genderovou nadávku, takže se na to dívám tak, že vlastně tomu slovu ubírá jeho moc,“ prohlásila Lauren. „Rozhodně mu nehodlám nařizovat, aby to přestal říkat. Mohla bych tím nabourat jeho sebevědomí.“

„Ajaj, nevstoupil jsem náhodou do další debaty o modelkách větší velikosti upravených Photoshopem, aby nebyla vidět jejich celulitida?“ Ve dveřích stál Emilyin bratr Jason. Emily ho od rozvodu neviděla a jeho nový vzhled svobodného chlapa byl pro ni docela šokující. Už to byl nějaký ten pátek, co se dal Jason označit za přitažlivého, a teď, kolem pětatřicítky, přibyla na seznam charakteristik, které ho srážely do těžkého průměru, ještě plešatost. Na druhou stranu trochu zhubl, zeštíhlel v obličeji a přestal nosit kombinaci bílých tenisek Reebok a džín, která působila jako špatný vtip. Teď měl na sobě vypasované džíny a triko Urban Outfitters záměrně obnošeného vzhledu, špinavě modré a tenké jako papír s vybledlým potiskem elektrické kytary. Vypadal jako na prostřední fotce mezi „Předtím“ a „Potom“ na tabuli individuálních pokroků v LifeSpinu, která visela mezi kyslíkovým barem a flotačním tankem.

„Ahoj, Jasone,“ pozdravila ho Emily. „Hezké triko. Vypadáš skvěle!“ Objala ho.

„Ty taky, Em. Mimochodem, později se tu zastaví Christina, přiveze Miu. Vyvěsila na Facebooku její fotku a musím říct, že vypadá v těch družičkovských šatečkách fakt děsně roztomile. Bude se ti líbit.“

„Paráda, už se nemůžu dočkat, až ji uvidím.“

„To seš z nás dvou jediná.“

„Ne Christinu. Miu.“

„Aha. Jo, na tu se těším taky. Naposledy jsem s ní byl před třemi týdny. Moje malá holčička mi chybí. Poslední společný víkend jsem bohužel prošvihnul, protože kámoš Mike měl rozlučku se svobodou, a na to, aby mi ji Christina dala o týden později, je moc velká kráva. Prej by to ‚úplně překopalo rozvrh‘.“

Mezitím se k nim připojila Marla. „Nedalo se vás přeslechnout. Už se ti Christina ozvala, Jasone?“

„Nazývej ji laskavě jejím pravým jménem – Satan. A odpověď na tvou otázku zní, že se mi Satan neozval od včerejšího večera, kdy říkal, že se dneska zastaví a nechá tu Miu. Nejspíš nemá čas, protože zrovna zahrnuje Afriku morovejma ranama nebo se zmocňuje těl panenských venkovanek.“

„Hmm. No, mohl by ses jí, prosím tě, zeptat, kdy přesně dorazí?“

„Proč bych se jí na to ptal? Kam má dorazit? Vždyť tu jenom vysadí Miu.“

Marla se obrátila k Emily. „On to neví? Tvrdilas mi, žes mu to řekla.“

„Nic takového jsem netvrdila.“

„No, evidentně to neví.“

„Co nevím?“ Emily by jeho zájem brala o poznání vážněji, kdyby si při pokládání této otázky neprojížděl Tinder.

„Emily pozvala Christinu na svatbu,“ oznámila Marla. „A taky na grilování u Davidových rodičů. Říkala jsem jí, že z toho budou problémy, ale ona ji tam chtěla. Takže se jen snažím předejít tomu, abyste tam sehráli nějakou dramatickou scénu jako obvykle. S váma to dopadne pokaždé stejně.“

Jason vzhlédl od svého mobilu a zamračil se na Emily. „Em! Tobě hráblo, nebo co? Co tě to sakra napadlo?“

„Tak hele,“ ohradila se, přičemž cítila, jak se jí prudce zrychluje tep. „Já ji tam nechtěla. Pozvala jsem ji, protože mi přišlo vážně kruté žádat po ženě – kterou mimochodem znám celé roky –, aby na moji svatbu přivezla dítě a pak zase odjela. K tomu jsem se prostě nedokázala přinutit.“

Když byli Jason s Christinou ještě svoji, stala se Christina pro Emily onou skutečně žensky elegantní a půvabnou starší sestrou, kterou nikdy neměla. Radila jí ohledně módy, a jednou o Vánocích se spolu dokonce nechaly upravit od vizážistky v Macy’s. Jenže s každým milujícím sesterským objetím přicházely i nevyžádané rady, zbytečně důvěrné řeči a svěřování se s problémy, které byly ve skutečnosti maskovaným vychloubáním, jako třeba, že má Christina až moc kulatý zadek a vypadá jako štětka, když si oblékne bílé kalhoty. I tak, ačkoli byla Emily občas v pokušení ji odepsat jako velikášskou namyšlenou blbku, nemohla. Christina byla jediná členka rodiny, která brala vážně společenská dramata, která Emily zažívala na vysoké, a vlastně veškeré její drobné krize. Když ji jako jedinou holku z koleje nepřijali do žádného dívčího spolku, Christina byla ochotná víc než hodinu poslouchat po telefonu její stesky. Zatímco táta jí pouze poslal e-mail: Tyhle dívčí spolky jsou stejně jenom ztráta času a peněz. Studuj. S láskou, táta. Pokaždé, když ji přepadly obavy, že chytila herpes ze záchodového prkýnka, Christina měla po ruce arzenál historek o kamarádech, které herpes postihl, ale rozhodně ho žádný nechytil ze záchodového prkýnka. Emily tím vždycky ohromně povzbudila, takže si už pak negooglila herpes déle než hodinu.

„To snad není možný,“ rozčiloval se Jason. „Pozvat moji exmanželku, když víš, že je to to nejodpornější stvoření, co kdy chodilo po Zemi!“

„Vždyť tam s ní ani nemusíš mluvit. A vůbec, je to moje svatba.“

„Hm, na mojí svatbě byla bohužel taky. Rád bych v téhle rodině zažil nějakou svatbu, kterou ta ženská nezkazí. Lauren, kdy ty se chystáš vdávat?“

„Až ve všech zemích zlegalizují manželství stejnopohlavních párů.“

„Fajn, takže až mimozemská invaze vymaže Saudskou Arábii z povrchu zemského.“

„Velká část světa bude z povrchu zemského vymazána tak jako tak. A to díky imperiální kolonizaci zkorumpované vlády nás bílých Američanů.“

„Ale chystáš se někdy provdat, ne? Pokud fakticky čekáš, až po celým světě zlegalizujou sňatky gayů, tak k tomu nedojde nikdy.“

„No tak ať. Nehodlám využívat žádná privilegia, která jsou mi dopřána jenom proto, že jsem bílá nebo že jsem považována za heterosexuálku.“ Lauren zvedla Ariela na klín, jako by jí měl posloužit coby konverzační štít.

„Takže ty nejsi heterosexuálka?“ podivil se Jason. „Vždycky jsi randila výhradně s chlapama.“

„Jsem pansexuální a heteroromantická.“

Zamrkal a obrátil se zpátky k Emily. „Vážně jsi musela zvát Christinu do tohohle?“

„Tak to s tou Christinou tolik neprožívej, Jasone,“ řekla Marla. „Nedovol jí, aby se ti nasquattovala do hlavy. Nikdy si tě nezasloužila.“

„Ona si nikdy nezasloužila jeho?“ ozvala se Lauren. „To on ji podváděl a celé roky citově zneužíval. Obviňuješ nesprávnou osobu, mami.“

„On ji žneužíval!“ vykřikl Ariel.

„V tomhle si chlapi zkrátka nedokážou pomoct,“ řekl Jason, tentokrát o něco tišeji, jako by nechtěl, aby ho slyšel Ariel. „My prostě netíhneme k monogamii. Pořád hledáme co nejmladší a nejpřitažlivější samičky. Nestřílejte posla – tohle je čistě otázka biologie.“

„Plácáš nesmysly, Jasone,“ prohlásila Emily. „Christina je nádherná žena.“

„Ty tomu vůbec nerozumíš. Jasně, je sexy, jenomže je jenom jedna z mnoha. Chtěla bys po gayovi, aby přestal být gay? Přitahujou mě výhradně sexy mladý holky a jedna mi zkrátka nestačí. Aspoň se k tomu hlásím. Měli byste být na mě hrdí, že si dokážu přiznat pravdu.“ Usmál se pro sebe v dychtivém očekávání protestů. Takhle to dělal už od doby, co byl kluk. V roce 1997 řekl Marle, že je republikán, jen proto, aby ji naštval, a ona pak prohlásila, že jako matka naprosto selhala, a několik dní probrečela.

Emily už toho měla tak akorát dost. „Sám nejsi ani mladý, ani sexy, Jasone!“

„Ženám na vzhledu nezáleží. Zajímá je osobnost.“

„Fajn, tak když už jsme u toho, tvoje osobnost taky stojí za prd.“ Nestávalo se často, aby Emily vycítila od své sestry souhlas, ale věděla, že v případě téhle poznámky s ní Lauren rozhodně souzní.

„Hele, vím, že jste obě citlivé na svůj vzhled a věk a vůbec,“ řekl Jason. „Kašlete na to. Netvrdím, že jsou všichni chlapi jako já. Evidentně jste si jedna jako druhá našly muže, kterým vyhovuje uvázat se na jedinou ženskou. Já jsem prostě jinej klipr.“

„Správně se říká kalibr,“ poznamenala Lauren.

„Ehm, kam mám tohle položit?“

Emily se otočila a uviděla Davida, který tam stál zády opřený o zeď a v rukou pořád svíral ty dvě tašky. Vypadal jako člověk, který právě zhlédl digitálně remastrovanou verzi Vymítače ďábla z přední řady IMAX kina. Vždycky se jí ptal, proč se snaží omezit dobu strávenou s rodinou na minimum. Tak teď už to věděl.

„Čtyři jezdci z apokalypsy už jsou tady,“ oznámil Jason, který vyhlédl z okna obývacího pokoje, když na příjezdové cestě zastavilo Christinino audi.

„Tos moc netrefil,“ podotkla Emily. „Nejsou čtyři, jen dva, a jedním z nich je tvoje tříletá dcera.“

Emily vyšla ven, aby se pozdravila s bývalou švagrovou. Miu, kterou Christina vytáhla z dětské sedačky, viděla poprvé po dlouhé době. Po Jasonovi zdědila Mia hnědé vlasy, které měla zastřižené do úhledného mikáda, a po Christině pršák a jiskřivé šedomodré oči. Občas Emily na Miu žárlila, protože věděla, že až sama zestárne a ztratí veškerou přitažlivost, bude Mia pořád mladá a hezká – hezčí, než kdy byla ona. Takové myšlenky si ale zakázala. Její marnivost musí mít určité meze a tou hranicí nepochybně bylo žárlit na budoucí verzi tříleté neteře.

„Ahoj, zlatíčko,“ objala Emily malou.

„Mami, je to pán, nebo paní?“ zeptala se Mia s baculatým prstíkem přitištěným na rtíky.

„Omlouvám se za ni,“ řekla Christina, zatímco ztěžka balancovala s Miou v náručí. „Učí se poznávat rozdíl mezi holkama a klukama a má s tím trochu problém.“

„Ne, nemám,“ protestovala Mia.

„To nevadí,“ řekla Emily. „Vždyť mě naživo viděla naposledy, když byla ještě úplně maličká… Jsem příšerná teta.“

„Nesmysl. Jsi, jaká jsi.“ Předklonila se a políbila Emily na tvář. Od doby, co se viděly naposledy, změnila Christina účes. Její vlasy teď byly světlejší, rovné, rozdělené pěšinkou a zastřižené těsně nad rameny. Christina měla jemné, skoro dívčí rysy, které stále působily žensky a mladistvě, ačkoli měla pleť posetou pihami a drobnými vráskami po těch letech v pubertě, kdy se vždycky v létě v East Hamptonu opalovala do tmavohněda. Vypadala jako ten typ ženy, která by šla klidně na botox, ale nejspíš jí v tom bránila sebeláska a neschopnost připustit si hlodání zubu času.

„Máš moc hezké šaty,“ poznamenala Christina. Emily věděla, že to nemyslí vážně. Kdyby je zahlédla někde v obchodě, ohrnula by nad nimi nos, protože byly příliš laciné.

„Díky. Asi už teď budou úplně propocené. Měla bych se převléct.“

„Kašli na to. Nikdy o sobě nepochybuj. Jsi bohyně. Stejně jako já a stejně jako Mia. Každá žena je bohyně. Že jsi bohyně, Mio?“

„Ne, já jsem princezna. Jsem Elsa.“

„Půjdeš na to grilování k Davidovým rodičům?“ zeptala se Emily.

„Jasně. Jason kvůli tomu určitě bude n-a-p-r-d-n-u-t-ý, ale na druhou stranu, kdy není?“

„To je fakt.“ Emily se lehce zasmála. „Mimochodem, ten tvůj lak na nehty je přímo boží.“

„Díky. Je to šelaková manikúra.“ Lak byl průzračný a neutrální, dokonale ladil s její splývavou slonovinovou hedvábnou halenkou a šedými upnutými džínami. Taková jednoduchá manikúra se dá snadno udělat i doma, ale Christina obvykle volila nejdražší variantu pro cokoli. Dokonce i toaletní papír kupovala bio. Všechno kolem Christiny bylo vybrané a rafinované, drahé a vkusné. Pocházela z bohaté staré greenwichské rodiny a díky tomu se vyznačovala elegancí, jaké Emily nikdy nedosáhne, i kdyby přes noc šíleně zbohatla. Kromě toho, že žila z rodinných peněz, Christina pracovala v jedné newyorské reklamní agentuře a nejspíš ji tam honorovali dost slušně. Emily občas uvažovala, jestli výživné platí Jason, nebo Christina, ale bála se zeptat. Oba se chovali, jako by rozvodové vyrovnání bylo příšerně nefér. Ať už ten příběh podával kterýkoli z nich, jednalo se o donebevolající nespravedlnost.

„Takže co…, randíš?“ zeptala se Emily opatrně ze strachu, jestli ta otázka Christinu neurazí. Nevěděla ale, na co jiného se zeptat.

„Před Miou ne,“ zašeptala. „Ale… ano. Až mě překvapilo, jak dobře to jde. Každým dnem jsem na své rozhodnutí pyšnější.“ Tiskla si Miinu hlavičku k hrudi a druhou rukou jí zakrývala ouško. „Jen tak mezi námi, jediný důvod, proč jsem se smířila se společnou péčí, je, že mám aspoň občas volný víkend na pedikúru a abych si vyrazila na rande. Naprosto upřímně, Jason je jako otec příšerný.“

Emily si nebyla jistá, co na to říct. „No, za pár hodin vyrážíme na to grilování. Pojď dovnitř a dáme si kafe. Je tu Ariel, pokud by si Mia chtěla s někým hrát.“

Christina se obrátila k dceři. „Máš radost, že se uvidíš s bratránkem, Mio? Bože, už je to tak dlouho, co se potkali naposled! Nejspíš si na něj ani nepamatuje.“

„Jen drobné varování,“ upozornila Emily. „Pokud má Mia problém rozeznat kluky od holek, tak v tomhle případě to bude mít obzvlášť těžké.“

Dům, kde David strávil dětství, vypadal jako modernější a dražší verze srubu. Kolem celé přední části se táhla dřevěná terasa a před ní se prostíral rozlehlý čerstvě posekaný trávník s houpačkou z pneumatiky, která visela ze starého javoru. Na trávníku pořád stál oprýskaný dřevěný domek na hraní natřený červenou barvou jako miniaturní stodola. Davidův otec ho postavil, když byli oba kluci ještě malí, a později ho proměnil v kůlničku na nářadí. Nick byl takový ten typ chlapáckého otce, jaké Emily vídala výhradně v televizi. Celá léta pracoval v rizikové arbitráži a teď byl v důchodu. Bylo mu skoro šedesát, a ačkoli si na správky domu klidně mohl někoho najmout, těšilo ho věnovat se domácímu kutilství: stavění terasy, spravování potrubí, práci se dřevem.

„Ahoj!“ volal od předních dveří. Emily vždycky žasla nad tím, jakou má David radost, když vidí tátu: žádná přípravná dechová cvičení, žádné nervózní ošívání, žádné očekávání útoku, žádná předem uchystaná zásoba frází pro ukončení nepříjemné konverzace. Nick Davida dlouze, nadšeně objal, jako by se neviděli celé roky, přitom s manželkou Susan navštívili San Francisco sotva před pár měsíci a tehdy mezi otcem a synem proběhlo podobné objetí.

„Emily,“ obrátil se Nick pro změnu k ní a taky ji objal. Měl stejně mohutnou čelist jako David, ty samé modré oči. Krátké hnědé vlasy prokvetlé šedinami mu pomalu ustupovaly z čela a na nose se skvěly pihy. Občas, když se Emily podívala na Nicka, napadlo ji, jestli bude takhle vypadat i David, až zestárne. Pokud ano, mohla dopadnout daleko hůř.

„Emily, zlatíčko!“ přiběhla k ní Davidova nevlastní matka Susan a objala ji. Měřila sotva metr padesát, takže se k ní Emily musela sklonit. Susan se s Nickem poznala před dvěma lety na seznamce eHarmony. Bydlela v Idahu, takže spolu rok udržovali vztah na dálku, než se přestěhovala do Connecticutu a provdala se za něj. Byla plnoštíhlá a měla odbarvené blond vlasy a oříškové oči. S oblibou nosila výrazné náušnice odpovídající ročnímu období. Dnes se jí na uších pohupovaly dva drobounké melouny.

„Ahoj, Susan!“ pozdravila Emily. „Nádherně voníš, co je to?“

„Budeš se mi smát,“ řekla Susan. „Vyrazila jsem na nákupy s Maddyson a pořídila si nejnovější parfém Britney Spearsové. Bála jsem se, že mě bude mít za blázna, že se snažím dělat ze sebe mladici, ale evidentně ‚se Britney Spearsová stejně líbí jenom starším lidem‘.“

„To je hloupost. Já Britney Spearsovou miluju pořád!“

„No, Maddyson je osmnáct, takže jí přijdou staří všichni. Tak jak to jde v San Franciscu? Viděli jste v poslední době nějaké super vystoupení?“

Susan měla velice omezenou zkušenost s velkoměsty krom toho, že se s Nickem párkrát odvážili na Manhattan, kde viděli The Rockettes nebo Lvího krále. Když navštívili Davida v San Franciscu, trvala na tom, že budou všude jezdit zdejšími lanovými tramvajemi.

„Já vlastně na živá vystoupení moc nechodím,“ řekla Emily. „Myslíš hudbu, že jo?“

„Jakékoli vystoupení!“ zasmála se Susan. „Máš takové štěstí. Jsi mladá a žiješ ve velkoměstě!“

Přistoupili k nim Steven s Marlou a Emily se celá napružila. Její rodiče už se s Nickem a Susan setkali, krátce poté, co se s Davidem zasnoubili. Emily to seznámení odkládala, jak dlouho to jen šlo, protože trpěla přímo hmatatelným strachem, že její rodiče Nicka a Susan znechutí natolik, že ti dva poradí Davidovi, aby se s ní rozešel. Po zasnoubení se trochu uklidnila, a tak konečně mámě s tátou prozradila, že Davidovi rodiče žijí vlastně docela nedaleko od nich. Naštěstí pro ni se Marla a Steven sešli se Susan a Nickem jen jednou na obědě v mexické restauraci s názvem Cha Cha Cha Sombrero. Marla a Steven nevyvinuli žádné zvláštní úsilí domluvit pak další schůzku, ačkoli Susan jim příležitostně posílala pozvánky na akce, které přímo nesnášeli, jako třeba Fairfieldskou dýňovou slavnost. Tu scénu v mexické restauraci si Emily dokázala velice živě představit: Marla odmítla objednat si cokoli z menu, namísto toho vytáhla z kabelky švestku a jogurt a během jídla zahrnovala Nicka a Susan vyčerpávajícím seznamem léků proti úzkosti, které Emily předepisovali na střední škole. Po obědě Marla zavolala dceři, aby jí sdělila, že Nick a Susan jsou „milí lidé“, což, jak Emily dobře věděla, byl z jejích úst vyložený polibek smrti. Později si jí matka po telefonu stěžovala na hromadná e-mailová blahopřání, která jí Susan poslala k Velikonocům, doprovázená pastelovou kresbičkou králíků záhadně vylíhlých z vajec. Marla to považovala za urážlivé, protože „Susan přece ví, že tohle neslavíme“.

„No, jestli to není ta nejúžasnější žena v oblasti trojstátí!“ prohlásila Susan, když Marlu objímala. „Vypadáte skvostně!“

„Děkuji, Susan. Jaké unikátní náušnice.“ Marla ukázala na náušnice s melouny s výrazem, jakým by přijala nepříliš vydařené umělecké dílko z nudlí od sedmiletého dítěte.

„Á, díky. Jsou z takového rozkošného malého klenotnictví, kam jsem zaskočila, když jsme se jeli s Nickem podívat do Bostonu. Celou dobu jsem myslela na vás. Jak muselo být vzrušující tam vyrůstat. Tolik divadel a koncertů!“

„Bylo tam pěkně.“

„Jezdíte tam často?“

„Ani ne. Kdy jsem to tam vlastně byla – bože, myslím, že při posledním setkání absolventů Harvardu.“

Ta si nikdy nenechá ujít příležitost, pomyslela si Emily.

„Óó, Harvard! Úplně jsem zapomněla, že jste tam chodila!“

„Ale, nechme Harvard Harvardem,“ prohlásila Marla skromně a mávla rukou, až jí náramky na úzkém zápěstí zacinkaly o sebe.

„Víte, jako kdo jste? Jako John Fitzgerald Kennedy! Ne každý to ví, ale on tam chodil taky.“

Marla se chabě pousmála a Emily si všimla, jak se na matčině horním rtu s čerstvou voskovou depilací začínají tvořit kapičky potu. „Tedy, nemyslím, že bych toho měla s JFK nějak moc společného, ale děkuji za kompliment.“ Marla cítila vůči katolicismu poněkud nesmyslný odpor. Takový postoj byl typický spíš pro odpadlé katolíky, které ve snách trápily hrůzostrašné vzpomínky na církevní školu. Marla tvrdila, že její vztek pramení z naprosto oprávněného pobouření nad antisemitismem, ale Emily připadalo dost divné házet to všechno na katolíky. Domnívala se, že Marliny předsudky souvisejí spíš s jistou spolužačkou, s níž chodila v Bostonu na střední. Colleen Sweeneyová – která přestoupila z katolické dívčí školy – vyhrála v roce 1973 cenu za latinu i přírodní vědy, ačkoli Marla byla neochvějně přesvědčená, že obě tato ocenění si zasloužila ona. Příběh o Colleen slýchala Emily v dětství mnohokrát, a pokaždé s jiným morálním ponaučením. Jednou spočívalo v tom, že i když v mládí v něčem neuspějete, vždycky můžete v dospělosti svým kritikům dokázat, že se zmýlili. (Své vyprávění Marla završila škodolibým odhalením, že se z Colleen později stala žena v domácnosti.) Jindy končila ten příběh povzdechem, že i když jste geniální, pokud se nesnažíte dost usilovně, může vás vždycky porazit nějaký „idiot“ s lepší pracovní morálkou.

„A jak se daří vaší psychiatrické praxi?“ zajímala se Susan.

„Já vlastně dělám psychologii.“ Na tenhle rozdíl Marla moc pyšná nebyla a Emily překvapilo, že se k němu vůbec přiznala.

Susan se obrátila k Emily. „Musí to být výhra mít mámu terapeutku! Diagnostikovala někdy něco tobě?“

„Ehm, ano.“ Emily zaryla podpatkem v trávníku. „Tedy, diagnostikovala mi úzkostnou poruchu. A pár dalších věcí, které později zkorigovala.“

Zalitovala svých slov, sotva je vypustila z úst. Susan si přiložila ruku na pihovatou hruď, druhou si zakryla ústa a vykulila oči, jako by se právě dozvěděla, že má Emily nevyléčitelnou chorobu.

„Nejde o nic vážného,“ uklidňovala ji Emily. „Čestné slovo.“

„No tedy, Marlo,“ vyjekla Susan. „Neměla jsem o tom ani tušení! Moc se omlouvám.“

„Není důvod se za něco stydět,“ prohlásila Marla. „Emily má bezesporu dost problémů, ale je velice důležité, abychom se ze všech sil snažili pomoci jí normálně fungovat.“

„Stojím přímo vedle tebe, mami.“

„No, neříkám nic, co bys sama nevěděla. Nikdy jsem nechtěla, aby se s tebou zacházelo jinak jen proto, že bojuješ s úzkostlivostí. Už tak to s tebou bylo dost těžké, když jsi hluboce nadaná. Pomáhat ti se společenskou asimilací byl i pro mne náročný úkol.“

„Fajn, radši si dojdu pro něco k jídlu.“ Emily se zavěsila do Davida a zamávala všem čtyřem rodičům na rozloučenou. Na moment se jí zmocnila panika, protože dostala strach, že se Marla v její nepřítomnosti spustí ze řetězu a začne vykládat všechny ty trapné historky o jejích nejhorších úzkostných záchvatech – jako když bylo Emily čtrnáct a rozplakala se v restauraci, protože podezírala číšníka, že si po použití toalety neumyl ruce, a rodiče ji stejně donutili ty zapékané makarony sníst. Ale jak znala matku, ta se vynasnaží konverzaci se Susan zkrátit na co nejmilosrdnější minimum.

„Oni to zvládnou,“ řekl David a stiskl jí ruku.

Nick si oblékl zástěru s kýčovitým nápisem Dnes vaří frajer a kresleným obrázkem grilujícího chlápka s vystouplými zuby, ušima jako plácačky, obřím nosem a hlavou dvakrát tak velkou než zbytek těla a šel osobně obsluhovat gril. Setkání s Nickem občas budila v Emily tesknou touhu, pořád cítila nutkání srovnávat ho s vlastním otcem, jenž během rodinných večeří zesměšňoval ostatní pracovníky fakulty, kteří se, jak byl přesvědčen, snažili sabotovat jeho šance na získání definitivy.

„Celou dobu, co jsem tady, mi táta posílá esemesky,“ poznamenal David, když už poněkolikáté vytáhl svůj mobil. „Proč to dělá? Tady píše: Jsem na tebe ohromně pyšný, Dave! Teď už je z tebe opravdový chlap!“

„Vždyť je to milé. Chce ti dát najevo, že tě má rád, a posílání esemesek mu ještě pořád přijde jako zábavná novinka.“

„Jo, ale vždyť stojíme jenom tři metry od sebe.“

„Já bych mu to nezazlívala. Když přijedeš domů, tak… Víš, myslím, že mu to připomíná tvoji mámu.“ Emily byla pořád na rozpacích, když se měla dotknout tématu Davidovy matky. Bez ohledu na to, jak moc ji Marla štvala, měla pocit, že by snad nedokázala žít dál, kdyby matka zemřela. Nechápala, jak je možné, že se David aspoň jednou za čas nezhroutí v slzách. Ráda by si myslela, že jí tím chce ukázat, jak se lidé dokážou znovu vzpamatovat i po skutečné tragédii, ale jeho vyrovnaný přístup spíš naznačoval, že ona sama je v porovnání s normálními lidmi jednoduše příliš emocionální a že pokud a až její matka odejde navždy, v tu ránu se sesype a zemře taky.

„Zkrátka nepotřebuju poslouchat, jak je na mě pyšný, pokaždé když sním masovou taštičku,“ brblal David.

„Aspoň je na tebe pyšný.“

„Jo, jasně.“ Loknul si piva. „Vzhledem k tomu, že jediné další dítě, se kterým mě může srovnávat, je můj bratr, musím nejspíš vypadat jako Richard Branson zkřížený s Nelsonem Mandelou.“

Napadlo ji, jestli Davida tou svojí chválou a láskou až trochu nedusí. Nikdy sice nic v tom smyslu nenaznačil, ale pokud mu tyhle projevy přišly tak protivné z Nickovy strany, určitě to občas vnímal stejně, když ho obdivně sledovala při basketbalu, věčně mu lepila na zrcadlo v koupelně lístečky s láskyplnými vzkazy a posílala mu během pracovního dne jen tak bezdůvodně srdíčkové emotikony. Při prvním rande zkoušela hrát nedobytnou, jenže bylo hrozně těžké se ovládnout a nezahrnout ho polibky a komplimenty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rodina a jiné katastrofy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.