Vlastimil Vondruška

Duch znojemských katakomb

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8725-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8726-0 (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu povolil koni otěže. Jeho hnědák kráčel rozvážně po kamenité cestě do kopce, kde se proti letnímu bezmračnému nebi rýsovaly hradby brněnského Špilberku. Vypadalo to, jako by i kůň byl už unavený z téhle moravské mise. Stejně jako jeho pán však asi tušil, že brzy skončí. Oldřich z Chlumu se těšil na svou ženu Ludmilu, vždyť se neviděli déle než dva měsíce. Pobaveně ho napadlo, že na Bezděz se určitě těší i jeho kůň, protože doma prokazoval mimořádnou pozornost grošovaté klisně, na které jezdíval velitel hradní posádky Diviš.

Dorazil k bráně, strážný se jen letmo podíval, kdo přijíždí, a uvolnil cestu. Na nádvoří Oldřich z Chlumu seskočil, otěže hodil štolbovi a zamířil ke starobylému kamennému paláci. Ráno mu posel doručil příkaz krále Přemysla II., jemuž se v zahraničí říkalo Otakar, aby se pan královský prokurátor dostavil urychleně ke slyšení.

Ať si ale Oldřich z Chlumu lámal hlavu sebevíc, netušil, o co může jít. Diplomatická jednání s vyslanci uherského krále byla uzavřená a na včerejší slavnostní hostině český král svému dvoru oznámil, že se společně vracejí domů. Doufal, že nenastaly komplikace. V případě Uherského království si člověk nemohl být nikdy jistý.

Tady v Brně byl Oldřich z Chlumu dosud naprosto zbytečný. Stejně jako řada jiných královských úředníků tvořil reprezentační kulisu, která měla vyjadřovat moc českého krále. Během oficiálních jednání stával ve druhé řadě napravo od trůnu a snažil se tvářit pozorně a podle situace buď souhlasně, nebo zamítavě. Podobné ceremoniály ho nudily, zvláště když mu doma stála jeho vlastní práce. Jediné, co ho utěšovalo, byl fakt, že si Diviš s Ludmilou s většinou problémů poradí i bez něj. Alespoň v to doufal.

V přízemí paláce na něj čekal králův sekretář Beneš z Čimelic. Oznámil, že slyšení proběhne v králově soukromé pracovně a bude důvěrné. To jen zvýšilo Oldřichovu zvědavost. Ale také obavy, že to s jeho návratem domů možná nebude tak jednoduché, jak si ještě ráno maloval.

Pod masivní žebrovou klenbou stoupali strmým schodištěm do pravého křídla paláce, kde se nacházely soukromé královské komnaty. Na pravé straně schodiště byla okna na nádvoří, která se v případě boje dala používat jako střílny. Levou stěnu zdobily přípory žeber ve tvaru hlav pitoreskních démonů. I když venku panovalo dusné a horké letní počasí, tady bylo chladno a profukoval tu slabý průvan.

Český král měl na sobě honosný jezdecký oděv, který si oblékal, když se objevoval na veřejnosti v čele svého dvora. Bylo jasné, že za chvíli hodlá město opustit. S Brnem se chtěl rozloučit, jak se slušelo.

Oldřich z Chlumu se zdvořile uklonil a současně postřehl, že je komoří bez vyzvání opustil a zavřel za sebou dveře.

„Budu mluvit stručně,“ prohlásil úsečně český král. „Od této chvíle tě jmenuji správcem hradu ve Znojmě.“

Oldřich z Chlumu sebou trhl, protože něco takového rozhodně nečekal. Bezděz miloval, byl tak trochu jeho dítě. Vždyť hrad začal z příkazu svého krále stavět a byl u toho, když se do země slavnostně ukládal základní kámen zamýšleného paláce. I když Bezděz nebyl dosud zcela hotový, bylo už teď zřejmé, že to bude sídlo stejně honosné jako třeba Zvíkov nebo Písek. Nechápal, proč by měl opustit severní Čechy.

Současně však postřehl v očích svého pána dobře tajené veselí. Znal ho a doufal, že s ním král jen žertuje. I když jemu to vtipné nepřipadalo. Jenže Přemysl byl panovník mimořádně náladový a nevyzpytatelný.

„Co na to povíš?“ pokračoval český král.

„Co bych říkal?“ povzdechl si. „Víte, jak Bezděz miluji. Na stará kolena bych ho nerad opouštěl. A pak, mám rád kopce a lesy a nesnáším mokřiny a komáry.“

„Nezdá se ti, že máš nějak moc řečí? Na stará kolena, co to má znamenat? Jsi jen o čtyři roky starší než já. Pokud počítám správně, není ti ani čtyřicet let, tak jaká stará kolena? A komáři, to má jako znamenat Znojmo?“

„V životě mne nikde nepoďobali tolik, jako když jsem tam musel před pěti lety vyšetřovat.“

„Tehdy jsi neuspěl, že? Dám ti možnost to napravit. Pokud ovšem neuspěješ ani tentokrát, nechám tě opravdu Znojmo spravovat a Bezděz svěřím někomu jinému. Ale dost žertování! Jak jsi určitě pochopil, tvé jmenování je jen dočasné opatření. Ráno totiž přijel posel se znepokojivou zvěstí. Posaď se, bude to delší. A nalij nám víno.“

Oldřich z Chlumu to rád udělal, protože pochopil, že král má navzdory nepříznivým zprávám dobrou náladu. To se pak s ním jednalo věcně a dobře. Navíc skoro určitě nehrozilo, že by se musel z Bezdězu doopravdy odstěhovat.

„Před dvěma týdny jsem do Znojma vyslal své zástupce, kteří tam mají jednat za moravské panstvo s rakouským. Nejde o nic zásadního, obvyklé rozmíšky, které mne osobně nezajímají. Jenže jeden z moravských rytířů pár dní po příjezdu zmizel. Hledali ho, ale nic. Nikdo ho neviděl odcházet, nikdo o něm nic neví a jeho tělo se nenašlo. To je jen začátek! Včera ráno našli tělo znojemského purkrabího. Kdosi ho zavraždil.“

„Myslíte, že ty dvě věci spolu souvisejí?“

„Na to bys měl přijít sám. Ty jsi nejlepší vyšetřovatel v mé zemi, já pouhý král,“ pousmál se Přemysl. „Je tam ovšem jeden moment, který předurčil tebe, aby ses tím zločinem zabýval. Před pěti lety jsi ve Znojmě vyšetřoval záhadné zmizení rytíře Adama z Taubensteinu. Na nic jsi nepřišel, mám pravdu?“

„Nemusíte to neustále opakovat, můj pane,“ zabručel mrzutě Oldřich z Chlumu. „Jednak jsem měl málo času, v okolí se zrovna válčilo a chtěl jste, abych to uzavřel co nejrychleji. A pak, ti komáři připraví člověka o rozumný úsudek. Máte pravdu, nic jsem nezjistil.“

„Je to tvůj jediný vyšetřovatelský neúspěch, pokud vím. Ale protože jsem panovník laskavý a rád svým poddaným pomáhám napravit jejich chyby, dám ti ještě jednu šanci. Aby ses nemusel trápit, jak to myslím, podotýkám, že ten mladý rytíř, který před několika dny zmizel, se jmenuje Vojslav z Taubensteinu. Mladší bratr toho, jehož jsi nedokázal před pěti lety najít.“

„Vojslava jsem tehdy vyslýchal. To byl ještě skoro dítě. A znojemský purkrabí?“

„Příbuzný s těmi dvěma není, pokud ti jde o tohle. Ale nemyslíš, že by sis měl fakta zjistit sám? A svému králi přijít oznámit jen jméno zločince? Usnadním ti však pátrání a jmenuji tě prozatímním správcem Znojma. Budeš mít veškeré pravomoci purkrabího, abys mohl vyšetřovat, podezřelé uvěznit, a dokonce dostaneš privilegium rozhodovat o tortuře. Bude ti podřízena hradní posádka a také znojemský rychtář. Současně mi odpovídáš za hladký průběh jednání mezi moravským a rakouským panstvem. I když jde o bezvýznamné rozbroje, chci, aby v mých zemích panoval klid a pořádek.“

„Rozumím, můj pane. Ještě něco bych měl vědět?“

„Důvěrně ti prozradím, že mne před několika týdny požádal urozený pan Vok z Kravař o souhlas, aby mohl provdat svou dceru Johanku za Vojslava z Taubensteinu. Tebe dvorské klepy nezajímají a děláš dobře. Já je bohužel poslouchat musím. A tak ti ještě prozradím, že loni sjednal Vok z Kravař zásnuby své dcery Johanky s Albertem ze Zdounek. Ale sešlo z nich. Proč, to netuším. Mezi moravskými vyslanci ve Znojmě je ovšem jistý Robert ze Zdounek a ten je strýcem odmítnutého ženicha. Možná to bude s ohledem na jeho přítomnost případ tak snadný, že nebude ani odpovídat tvému věhlasu. Na zdraví!“

„Věříte, můj pane, že vám král pověděl všechno?“ zeptal se panoš Ota, když s Oldřichem z Chlumu opustili Brno a po cestě upravené pro kupecké povozy cválali na jih směrem k benediktinskému opatství v Rajhradě. Bylo poledne, slunce pálilo a kdo nemusel, byl zalezlý doma. Jenže tohle se jich netýkalo, protože zločinec nečekal, až bude chladnější počasí. Necválali však nijak rychle, bylo dusno a horko, navíc bylo jasné, že dneska stejně do Znojma nedorazí.

„Divil bych se, pokud by mi pověděl všechno,“ potvrdil Oldřich z Chlumu, dlaní si otřel zpocenou tvář a bezděčně si upravil tmavé vousy na bradě. „On už prostě takový je. Divný je mi už samotný fakt, že by mu došla spojitost mezi zmizelým Vojslavem z Taubensteinu a mým vyšetřováním před pěti lety. Má sice skvělou paměť, ale tak skvělou zase ne. Tohle mu musel někdo poradit, protože chce, abych ve Znojmě vyšetřoval já.“

„Pak to ovšem nebyl nikdo, kdo by měl s těmi zločiny něco společného,“ nadhodil panoš Ota unaveně. „Rozumný zločinec by se naopak snažil, aby vás dostal s ohledem na vaši pověst neomylného vyšetřovatele co nejdále od Znojma.“

„To není dobrá hypotéza,“ usmál se Oldřich z Chlumu.

„Před pěti lety jsem tam neuspěl. To musíme brát v potaz. Třeba naopak zločinec doufá, že neuspěju ani tentokrát.“

„Co se tam vlastně tehdy stalo?“

„Škoda, žes tehdy se mnou nebyl. Měl jsem opravdu strašně málo času a byl jsem na to sám jen s Divišem. Tvé metody, jak vyslýchat hezké sklepnice, já neovládám. A tehdy by se to tak hodilo. Adam z Taubensteinu si zašel spolu s bratrem Vojslavem do hradního šenku. Cosi chtěli důvěrně probrat u číše vína. Adam pak bratra opustil. Vyšel ven a pak už ho nikdo neviděl. Jako by se vypařil. Tehdy bylo mizerné počasí a temná noc, takže v předhradí nebylo ani živáčka. Proto jsem žádného svědka nenašel. Ať jsem dělal, co jsem chtěl, nenarazil jsem vůbec na nic.“

„Co vám pověděl Vojslav z Taubensteinu?“

„Nic, čeho bych se mohl chytit. Šli s bratrem na číši, ale skončilo to dvěma džbánky. Vojslavovi bylo tehdy něco kolem patnácti let a mnoho toho nevydržel, takže když bratr odcházel, byl už dost opilý.“

„Proč ho Adam vlastně opustil?“

„Šel si jen vyprázdnit měchýř, ale už se nevrátil. Sklepnice Mechtylda tenhle fakt potvrdila. Přiznala se, že využila situace a hned jak Adam zmizel, mladého Vojslava svedla. Moc práce jí to nedalo. Odvedla ho do své jizby, musela ho podpírat. Tam ho za dva stříbrňáky pomilovala. Vojslav byl opilý a za chvíli se unavil, podle ní byl ještě panic. Logicky hned potom v jejím loži usnul. Ji samozřejmě jeho bratr Adam nezajímal, a proto si ani nevšimla, že v šenku není. Vlastně ani netušila, proč šel ven, myslela, že se odchází vyspat. I on měl notně v hlavě. Na hradě se začali po Adamovi z Taubensteinu pídit až ráno. Ale to už bylo pozdě.“

„To mi nějak časově nesedí,“ namítl po krátkém uvažování panoš Ota. „Málokterá sklepnice opustí práci, dokud má ještě hosty. Toho mládence by spíše pomilovala, až by šenk zavřela.“

„V tom rozpor není. Adam a Vojslav tam totiž zůstali jako poslední. Oba byli opilí, a tak je nechala u stolu, i když se ostatní hosté poroučeli. Adam pak vyšel ven a Mechtylda si odvedla jeho bratra. Pokud byl panic, pak to s ním určitě vyřídila rychle, protože ji ještě čekala práce. Poklidila šenk, a když byla hotová, zavřela dveře na závoru a šla si lehnout. Když vklouzla do lože, Vojslav se prý probudil a pomilovali se ještě jednou. Za příplatek, samozřejmě. S Vojslavem zůstala až do rána. To mi ten chlapec potvrdil. A potvrdil to i hradní šenkýř. Ty výpovědi zní sice logicky, ale přiznám se, měl jsem z té holky divný pocit. Neumím říci proč, možná je to jen má nechuť k hanebnému chování. Víš sám, že někdy bývám vůči nevěstkám až příliš zaujatý. Jsou chvíle, kdy je asi nevýhodou, že jsem chodil do klášterní školy.“

„Tolik času jste tam nestrávil, můj pane, aby vás učení řeholníci tak moc zkazili. Vy jste totiž slušný od podstaty,“ meditoval panoš Ota. „Já naštěstí ne, a tak se dobře doplňujeme. Jestli tam ta holka ještě slouží, pořádně ji vyslechnu. Ale řekl bych, že ji už asi nenajdeme. Pět let je u sklepnice dlouhá doba. Když se hostům okouká, jde jinam. Uvidíme. Ale ještě jedna věc mne napadla. Sám říkáte, že pod svícnem bývá tma. Prohledali jste tehdy pořádně hradní šenk?“

„Za co mě máš, milý Oto?“ ušklíbl se Oldřich z Chlumu.

„I myší díry jsme prolezli. Prostě záhada. Ale teď se budu zase ptát já tebe. Zatímco já jsem ctnostný od podstaty, jak jsi před chvílí správně konstatoval, ty ne. Možná víš o zmařených zásnubách panny Johanky. Některá ze zástupu tvých urozených milostnic mohla něco zaslechnout. Mluvím o tom, že Vok z Kravař nejprve nabídl dceru Albertovi ze Zdounek, ale pak si to rozmyslel a měl ji dostat Vojslav z Taubensteinu.“

„Mluvíte o něm v minulém čase. Vy myslíte, že už nežije?“

„To jsem neřekl, ale zmizel před několika dny. Kdyby ho někdo unesl a chtěl výkupné, už by se to vědělo. Pokud zmizel kvůli záletům, určitě by se vrátil. Je přece jedním z moravských vyjednávačů. Ale ne, je pryč a nikdo o něm nic netuší. Je to navlas stejné jako s jeho bratrem před pěti lety. Tehdy jsem si také zpočátku myslel, že o nic nejde a objeví se. Podrobnosti Vojslavova zmizení sice ještě neznáme, ale nepřekvapilo by mne, pokud by se ztratil taky v tom šenku. Ty ovšem neodváděj řeč od otázky, kterou jsem ti položil!“

„Víte dobře, můj pane, že se na Moravu dostanu zřídka, a tím pádem jsem urozených holek odtud svedl minimum. A když s nějakou jsem, moc času hovorům nevěnujeme.“

„Oto, k věci! A neprovokuj, prosím.“

„Omlouvám se, to mi jen tak ujelo. Během pobytu v Brně jsem čistě náhodou s jednou urozenou dívkou důvěrně delší dobu hovořil. Prý zaslechla, že důvodem bylo věno. Ty zásnuby ovšem nezrušil Vok z Kravař, ale sám Albert ze Zdounek. Chtěl s ní vyženit tolik, že to Johančin otec odmítl. A bylo po zásnubách. Aby neměla holka ostudu, možná proto jí otec našel jako náhradníka Vojslava.“

„Pokud by to byla pravda, myslíš, že tohle náš král netuší?“

„Divil bych se, kdyby to nevěděl. Když ho Vok z Kravař oficiálně žádal o souhlas, jistě musel s pravdou ven. Pak se ovšem nabízí otázka, proč vás upozornil na Roberta ze Zdounek? A ještě žertoval, jako by to byl náš muž. Já tu žádnou spojitost nevidím.“

„Pokud ti ovšem ta urozená dívka v Brně řekla pravdu. Nebo pokud jsi jí v okouzlení jejími půvaby správně rozuměl.“

„Neměla důvod mi lhát. A ty půvaby nebyly takové, abych se z nich zjančil, můj pane. Nepochybuji, že se ta svatba zhatila kvůli věnu. Což navozuje otázku, o které jsme hovořili hned na začátku. Řekl Přemysl všechno? Nebo jen to, co se hodí pro jeho záměry, o kterých ovšem zatím nic nevíme.“

„Klonil bych se k tomu druhému. Navíc je divná ještě jedna okolnost. Ztratil se celkem bezvýznamný rytíř. Není ani členem dvora. O něm mi řekl všechno, ale o zavražděném znojemském purkrabím prakticky nic. A přitom je to z hlediska českého krále zločin nesrovnatelně závažnější, vždyť byl zabit rytíř, který ho ve Znojmě zastupuje. Možná ale sám víc nevěděl, zprávu dostal teprve dneska ráno.“

„Znal jste zavražděného purkrabího?“

„Nikdy jsme se nesetkali. Když jsem vyšetřoval ve Znojmě, byl purkrabím ještě starý Milota. Jenže před dvěma lety zemřel. Ten současný se jmenoval Mannhard a pocházel z Vídně. Pokud vím, dceru neměl, takže nepředpokládám, že bys o něm něco věděl. Než jsme odjeli z Brna, rychle jsem se na něj poptal dvou moravských velmožů, které jsem potkal na Špilberku. Podle nich to byl svědomitý úředník, trochu hloupý a rád jedl a pil. Měl ženu, ta s ním žila ve Znojmě, a dva syny, ale ti odešli do světa. Kdysi měl prý problémy s vídeňským biskupem, proto žije tady na Moravě. Víc nevím.“

Panoš Ota přikývl a pak se dlaní pleskl do krku, na kterém seděl komár. Jeli podél Svratky a tady to rozhodně nebylo o moc lepší, než to bude u Dyje. Bylo nesnesitelné horko a nakonec zastavili na okraji řídkého lesíku, aby si ve stínu odpočinuli.

II. KAPITOLA

I když chtěl Oldřich z Chlumu urazit do večera co největší vzdálenost, zůstal na noc v zájezdním hostinci už ve městě Pohořelice. Panoše Otu bolela od slunce hlava, a to dokonce tolik, že si vůbec nevšímal zkoumavých pohledů šenkýřovy dcery. A přitom to byla moc pěkná holka. Z toho Oldřich z Chlumu usoudil, že Otovi opravdu není dobře. Sám se proto postaral o koně, zatímco jeho pomocník si šel na chvíli lehnout. Krátký spánek mu obvykle udělal dobře.

Oldřich z Chlumu se usadil v šenku a objednal si džbánek řídkého piva. Šenkýřovi ukázal cestovní glejt, který byl vystavený pro správce hradu Bezdězu Oldřicha z Chlumu. Ten míval u sebe vždycky. Nehodlal každému na potkání vykládat, proč jede do Znojma. Tak měl naději, že se třeba něco dozví, co by lidé novému purkrabímu neprozradili. Zaplatil za nocleh a pak si líně natáhl nohy a odpočíval.

Nebylo co dělat, tak si na lavici na chvíli vsedě zdříml. Když otevřel oči, chvíli si povídal se dvěma měšťany, ale byli z Jaroměře a o zločinech nic nevěděli. Protože dostal hlad, objednal si trochu teplé šunky. Venku se právě začalo smrákat.

Přesně ve chvíli, kdy před něj šenkýř položil misku s jídlem, objevil se panoš Ota. Přicházel ze dvora, měl mokré vlasy a na sobě čistou halenu. Jeho oči živě rejdily kolem, a když uviděl šenkýřovu dceru, významně na ni mrkl.

„Jak vidím, jsi už zdravý,“ uvítal ho dobromyslně jeho pán.

„Tak zdravý, že bych si dal i já trochu šunky. A pokud náhodou zbylo od oběda pár placek, prohlásím tohle místo za ráj. I s andělem.“

Šenkýřova dcera se zapýřila a utíkala do kuchyně pro jídlo. Ještě než se ale vrátila, objevil se na prahu zájezdního hostince zavalitý muž. Na sobě měl tradiční plátěnou suknici a režnou halenu, na hlavě slaměný klobouk, ale o tom, že není prostým sedlákem, svědčil tesák, který měl zavěšený u opasku. Pátravě se rozhlédl a pak zamířil k jejich stolu.

„Jsem místní rychtář,“ oznámil autoritativně. „Kdo jste?“ Oldřich z Chlumu věděl, že rychtáři mají povinnost kontrolovat cizince, kteří přespávali v městských šencích. Tuhle povinnost však plnívali liknavě. Praxe bývala taková, že své hosty kontroloval sám šenkýř a hlásil jen ty podezřelé. Tak to udělal i tenhle, i když Oldřich z Chlumu nechápal, proč by měl jeho příjezd hlásit. Aby se nemusel s pohořelickým rychtářem dohadovat a zbytečně neztráceli čas, vytáhl listinu, kterou mu dopoledne vystavil český král. Předpokládal, že titul znojemského purkrabího tu má svou váhu a on bude mít konečně pokoj, aby se v klidu najedl. Rychtář pergamen přelétl pohledem, pak se nepatrně uklonil a se zdvořilou omluvou ho vrátil. Nicméně nezdálo se, že by mu stačil. Rozpačitě přešlapoval u jejich stolu, až mu panoš Ota velkomyslně nabídl, ať se k nim posadí na lavici a chvíli si odpočine. Venku ještě panovalo nesnesitelné horko, že se skoro nedalo dýchat. Vybídl rychtáře, ať si s nimi vypije trochu piva, samozřejmě za své. Stejně bylo jasné, že se ho tak snadno nezbaví.

Rychtář se těžce posadil, až pod jeho rozložitou postavou lavice suše zapraskala, a s omluvným výrazem řekl:

„Nechtěl bych urozené pány obtěžovat. Ale jmenuji se Hejda. Rozumíte?“

„Ne,“ přiznal trochu upjatě Oldřich z Chlumu. Nic nesnášel víc než upovídané strejce, kam řadil především vesnické a městské rychtáře. Mívali obvykle pocit, že se musí urozenému hostu věnovat, případně chtěli dokázat, jak jsou důležití.

„Vy nejste odtud, že?“ přikývl pohořelický rychtář chápavě hlavou. „Jedete do Znojma proto, že včera ráno našli purkrabího Mannharda zamordovaného. Jenže co asi nevíte, je, že jeho žena se jmenuje Vlasta a je rozená Hejdová. Má sestra. Už rozumíte?“

„To je jiná,“ skoro se rozzářil Oldřich z Chlumu. Byl už jako na trní, že lenoší a případ zatím stojí. Nepamatoval, kdy naposledy se mu něco takového stalo. Navzdory věku odpočíval nerad a s nechutí. Jeho žena Ludmila z Vartemberka se na něj proto občas zlobila a říkávala mu, že by se měl víc šetřit. Jenže vždycky to nějak zamluvil.

Oldřich z Chlumu se necítil být ve věku, kdy by musel příliš odpočívat, i když mu bylo téměř čtyřicet let. Měl stále dost sil na rozdávání a navíc s věkem přicházejí zkušenosti. Ty byly v jeho práci neocenitelné. Měl živé oči, ale i když se snažil tvářit přísně, neboť tak mu to ukládal jeho úřad správce severních Čech, nikdy mu to moc nešlo. Kolem rtů mu neustále pohrával náznak úsměvu, který nedokázaly skrýt ani pečlivě zastřihované krátké vousy. Byl ve všem všudy rytíř, nikoli jako někteří domácí šlechtici, kteří sice nosili erb, ale nechovali se podle toho. On i jeho panoš Ota, stejně jako jejich pán český král, přijali zásady francouzského rytířství, které velely chovat se podle kánonu víry a cti, chránit bezbranné, dvořit se ženám a nenechat si od nepřátel nic líbit.

„To, že jsme se setkali, není určitě náhoda, ale boží záměr,“ pokračoval k pohořelickému rychtáři Oldřich z Chlumu. „Nejsem jen novým znojemským purkrabím, ale náš vznešený král mne pověřil, abych ten hanebný zločin vyšetřil a potrestal. Jak jsi správně poznal, nejsem zdejší, a proto mne zajímá všechno, co se té věci týká. Ty toho jistě budeš vědět hodně. Možná ne o zločinu samotném, ale i tak mi budeš užitečný. Ten džbánek piva zaplatím já,“ nabídl, když postřehl rychtářovy rozpaky. Nikde u pasu mu totiž nevisel měšec s penězi, protože vyběhl z domu jen nalehko, o čemž svědčil jeho oděv. Před královským úředníkem se však rozpakoval pít na dluh.

„Děkuji,“ opáčil vděčně Hejda. „Můžete se ptát. Ale pokud chcete, začnu sám tím mordem. Vím o něm dost, protože sestra hned po smrti svého manžela Znojmo opustila a je teď u mě. Všechno mi pověděla. Ujela, protože se bála.“

„Čeho? Chtěl zločinec ublížit i jí? Má představu, kdo to mohl udělat?“

„Jistě, má,“ potvrdil pohořelický rychtář úsečně. „Duchové zemřelých.“

„Existují nesporně věci, které náš rozum nechápe,“ přitakal klidně Oldřich z Chlumu. „Dosud jsem se však nesetkal se zločinem, který by měly na svědomí pekelné síly nebo démoni. A to jsem toho zažil už hodně. Zlý duch nejvýše posedne člověka, jehož víra není pevná, ale pak jde podle světského zákona o zločince. A toho já chci odhalit.“

„Do dnešního dne jsem měl stejné zkušenosti,“ souhlasil Hejda zdvořile, „ale já sestře věřím. Nemyslete si o ní, že je to hloupá a ufňukaná ženská, která vidí duchy za každým stínem! O mrtvých jen dobře, ale v rodině byla chlap spíše ona než její zavražděný manžel. Věřil byste, že dokázala zabít medvěda? A když ona řekne, že to udělali démoni, je to pravda!“

„Možná bude lepší, když nám to poví sama,“ navrhl Oldřich z Chlumu. „Rychtáři, co kdyby za ní zašel můj pomocník a vyslechl ji? Pokud se tvá sestra nebála medvěda, nemusí snad ani mého panoše.“

„Trochu odrostlý panoš,“ konstatoval pohořelický rychtář věcně a rychle ho sjel pohledem. Ota byl hezký mladík, nedávno mu bylo pětadvacet let a byl už pasovaným rytířem. Dávno však odrostl věku, v němž urození chlapci sloužili rytířům, aby poznali svět dospělých. Ale z tradice se mu tak stále říkalo, jako by to byl titul. Oslovoval ho tak i český král a samozřejmě také ctitelky, urozené i ty prosté. Neměl o ně nouzi, protože měl co nabídnout. Chodil vždycky upravený, dlouhé světlé vlasy si kadeřil podle německé módy, měl hezký úsměv, dvorné vystupování a ovládal veršování i zpěv. Nebyl ale změkčilý jako mnoho jeho vrstevníků. Dokázal vyhrát několik turnajů a vždycky se choval tak, že nikoho nenechával na pochybách, že je chlap se vším všudy. Pro Oldřicha z Chlumu byl neocenitelným pomocníkem, protože byl chytrý, věrný a odvážný. Proto ho považoval spíše za svého přítele než služebníka a podle toho se k sobě chovali.

„Panoš pravda odrostlý, ale ctnostný,“ upozornil Ota.

„Jak stará je tvá sestra?“

„Je jen o tři roky mladší než já,“ odpověděl rychtář a snad poprvé se usmál, jako by chápal, proč se ten mládenec ptá. Pak mu vysvětlil, jak se dostane nejkratší cestou na rychtu. Ale neodpustil si radu: „Je to stále krásná žena. Pamatuj si však, urozený panoši, že zkrotila medvěda.“

„To já taky, dokonce několik,“ pochlubil se panoš Ota, a když odcházel, významně se zadíval do očí šenkýřovy dcery, která stála stranou a čekala, kdyby si chtěli ještě něco objednat. V Brně se musel s ohledem na přítomnost královského dvora chovat zdrženlivě. To ale nebyl hlavní důvod, proč o ni projevil zájem. Šlo spíše o zvyk a věděl, že flirtování patří k jeho pověsti, i když ve skutečnosti mnohdy zůstávalo jen u něj. V poslední době se nemohlo mnoho dívek pochlubit tím, že ho dokázaly svést. I on stárnul a oceňoval chvíle klidu.

Sotva za panošem Otou zapadly dveře šenku, Oldřich z Chlumu se pokusil trochu narovnat, dřevěná lavice pohodlná nebyla a on na ní vysedával od odpoledne. Upil ze svého džbánku, vždycky jedl a pil střídmě. Pak pohořelického rychtáře požádal, aby mu pověděl, co tedy ví o vraždě svého švagra ve Znojmě.

„Má sestra to poví vašemu panošovi lépe,“ bránil se.

„To nevadí. Rád si poslechnu, co řekla tobě. Před mým služebníkem by se mohla ostýchat,“ kroutil hlavou Oldřich z Chlumu. Věděl, že tohle je nejjistější způsob, jak si nezávisle ověřit výpovědi svědků. Rychtář Hejda to tak pochopil a přestal se bránit.

„Dobrá, začnu těmi démony. Nebo lépe řečeno duchem jistého zemřelého rytíře. Před pěti lety se totiž ve Znojmě jeden ztratil. Byl z Vysočiny, jakýsi Adam z Taubensteinu. Celkem jasný případ, ale vyšetřoval ho nějaký úředník z Prahy a byl zřejmě úplně neschopný, protože nic neodhalil.“

„Říkáš jasný. Jak to tedy se zmizením toho rytíře bylo?“ přerušil ho trochu upjatě Oldřich z Chlumu. Nebyl uražený, spíše ho zajímalo, co se o tom říká mezi lidmi.

„To dá rozum, někdo ho zabil a jeho mrtvolu ukryl. Najít se ji sice nepodařilo, ale ten mládenec rozhodně mrtvý je. Uznal to i zemský soud a dědictví po rodičích připadlo jeho mladšímu bratrovi. Ostatně, události posledních dnů jeho smrt potvrzují, jinak by se přece nemohl jeho duch zjevovat. Začalo to tak, že před dvěma týdny přijeli do Znojma moravští velmožové a druhý den se na hradě, věřte tomu nebo ne, objevil duch toho zavražděného rytíře. Můj švagr Mannhard ho potkal. Vidět zemřelého, který se vrací mezi nás živé, nese smůlu!“

„Mannhard před pěti lety purkrabím ve Znojmě nebyl. Pokud vím, žil ve Vídni a těžko Adama z Taubensteinu znal. Jak ho tedy mohl poznat? Ať již to byl živý člověk nebo duch.“

„Toho ducha vidělo víc lidí. Mohli se mýlit, pravda, ale jeden svědek se rozhodně mýlit nemohl. Poznal ho totiž jeho bratr. Víte, on tam úplnou náhodou přijel spolu s moravskými rytíři. Jmenuje se Vojslav z Taubensteinu a byl prý na pokraji zhroucení, když ducha uviděl. Se sepjatýma rukama prosil znojemského purkrabího, aby ho před ním ochránil. No a hned pak zmizel i on.“

„Takže ho tvůj švagr hlídat nedal?“

„To není pravda! Víte vy ale, jak to ve Znojmě na hradě vypadá? Dvě delegace velmožů, s nimi jejich družiny. Zmatek nad zmatek, všude lidí, že se jich nedopočítáte. Můj švagr postavil strážného ke dveřím do komnaty, kde byl Vojslav s několika dalšími rytíři ubytovaný. Další muž pak střežil vchod do paláce.“

„Bezpečnější by snad bylo, kdyby ho ti dva doprovázeli na každém kroku.“

„To si Vojslav z Taubensteinu nepřál.“

„Tomu nerozumím, chtěl přece ochránit před oním duchem?“

„Ano, to chtěl. Ale prý ho štvalo, aby mu pořád někdo stál za zády, protože měl údajně ve Znojmě ještě jiné poslání. Jak to vlastně myslel, to vám nepovím. Možná o ochranu požádal v prvním úleku, ale pak si to rozmyslel. Třeba se mu to v hlavě rozleželo a připadlo mu hloupé, aby ho strážní chránili před duchem. Ostatní rytíři by se mu mohli smát. Navíc ho ve dne démoni ohrozit nemohli.“

„To zní logicky,“ připustil Oldřich z Chlumu. „Vraťme se však zpátky k tomu zjevení. Řekla ti tvá sestra, kde ho manžel potkal? A jak přesně ten duch vypadal?“

„Bylo to určitě ještě před půlnocí, hned první noc, co moravští velmožové přijeli. Můj švagr byl pečlivý úředník a kontroloval pořádek. To víte, během dne přijely desítky mužů. Zrovna se vracel z předhradí, když ducha zahlédl, jak kráčí od paláce k bráně. Byl bledý, bílý a jen se tak vznášel. Ale to ho ještě tolik nevylekalo, protože netušil, kdo to je. Jenže vzápětí vyběhl z paláce Vojslav z Taubensteinu, a když mého švagra zahlédl, utíkal k němu. Byl stejně bledý jako ten duch, možná ještě víc. Krve by se v něm prý nedořezal. Tehdy ho požádal o ochranu a vysvětlil mu, že to je duch jeho bratra. Vyběhli bránou do předhradí a toho ducha ještě zahlédli, jak mizí ve fortně, kterou se vstupuje do hospodářského dvora. Čeleď s loučemi v rukách prohledala o chvíli později celé předhradí. Nebylo to snadné, protože skoro všude spali členové družin velmožů. A víte, jak neurvale se tihle lidé tváří, pokud je někdo budí. Jejich pány ovšem švagr nebudil, ti spali v paláci. Když o tom vyprávěl mé sestře, zapřísahal se, že jim nikdo uniknout nemohl. Brány byly zavřené a strážní je nikomu neotvírali. Ale ten duch jako by se rozplynul.“

„A v tom zmatku zmizel Vojslav z Taubensteinu?“

„Ne, to bylo o den později. Buď po obědě, nebo spíše někdy v noci. Ve dne by mu asi démon ublížit nemohl. Postrádat ho začali až následující ráno, když jeho spolunocležníci zjistili, že na svém lůžku nespal. To ještě nebylo nic divného, mohl být u ženské. Jenže neobjevil se ani v hodovním sále, kde se podávala ranní kaše. Nepřišel ani na jednání s rakouským panstvem, to už bylo vážné. Teprve pak ho začali hledat. Jenže nikdo nic neviděl, neslyšel, nevšiml si. Bránou určitě neprošel, koně měl ve stáji. Zmizel.“

„A co smrt tvého švagra purkrabího? U toho žádný duch nebyl?“

„Mannharda našla má sestra ve sklepení hradního šenku. Víte, on dost pil, nejspíše tam chodíval na víno.“

„Proč neposlal služebníka?“

„Ve dne by to udělal, ale tohle se stalo v noci. Byl na obhlídce hradu a zřejmě nechtěl, aby o tom věděla má sestra, proto tam šel sám. A kromě toho, ale to si myslím jen já, měl tam možná i jiné spády. Víte přece, jak to v šencích chodí?“

„I v tom vašem pohořelickém?“ zeptal se pobaveně Oldřich z Chlumu a nenápadným pohybem hlavy ukázal na šenkýřovu dceru. Dívala se z okna, ale zjevně je nenápadně poslouchala. Teď uraženě pohodila hlavou a odešla do kuchyně.

„Proč by to tady mělo být jiné? Jsme jen lidé,“ opáčil dobromyslně rychtář Hejma. Dál to ale nekomentoval a vrátil se ke smrti znojemského purkrabího.

„Mannhard ležel pod schody, jako by si zlomil vaz. Měl prý ve tváři úlek. Možná zahlédl toho ducha.“

„Takže to mohla být nešťastná náhoda. Byl opilý, klopýtl na schodech a zabil se.“

„To těžko,“ odmítl to pohořelický rychtář. „Měl v zádech tři bodné rány.“

„Tos mohl říci hned na začátku,“ ušklíbl se Oldřich z Chlumu. „Ale pořád nechápu, čeho se tvá sestra tolik bojí? Proč v chvatu opustila Znojmo?“

„Co zmizel mladý Vojslav z Taubensteinu, nikdo už toho ducha nespatřil. Sestra se mi však přiznala, že ona jediná ano. Jak jsem řekl, manželovo tělo objevila ona. Byla noc, a protože nebyl doma, vydala se ho hledat, ale v podstatě šla najisto. V šenku sebrala voskovici a zapálila ji křesadlem. Sestoupila s ní do sklepení a tam ležel. Sklonila se a zjistila, že je mrtvý. Pak zaslechla v chodbě před sebou podivné zvuky. Jako by tam někdo těžce dýchal. Jak jsem řekl, je to ženská, která má pro strach uděláno. Nejdřív křikla do tmy, kdo tam je, ať se neschovává. Protože nikdo neodpověděl, popadla do ruky hůl a vydala se do chodby. Tou se jde ke sklepení se sudy. A tehdy ho zahlédla. Zahrozil jí a zmizel.“

„Jak si může být jistá, že to nebyl nějaký ožralka, který se tam pohyboval ze stejného důvodu jako její manžel? Nebo co když to byl vrah? Z masa a kostí.“

„Byl to duch Adama z Taubensteinu. Ten přízrak měl totiž na sobě plášť s rodovým erbem. Stejný měl na sobě, když ho zahlédl můj švagr.“

„To v té tmě poznala?“

„Erb prý zlověstně svítil. Ale to není asi přesné, spíše vypadal, jako když se slunce blyští na čepeli vyleštěného meče. Jenže to neznáte mou sestru. Hnala se za ním, ale on jí zmizel. Zastavila se až u sudů, kde sklep končí. Podívala se za každý z nich, ale nic. Právě chtěla odejít, když se ozvalo: ,Teď jsi na řadě ty!ʻ Nebyl to však lidský hlas. Tak hovoří jen démoni. Přicházel ze všech stran, jako když je kolem vás bouřka. To už bylo moc i na ni a utekla. Ráno si sbalila věci a odjela do Pohořelic. Víc opravdu nevím.“

Oldřich z Chlumu přikývl a pak se ho začal vyptávat na jeho zemřelého švagra a na poměry ve Znojmě. Pohořelický rychtář však mnoho nevěděl, jen to, co mu řekla sestra. S tou se navíc v posledních měsících příliš nebavil. O důvodech se odmítl šířit.

Nakonec rychtář sám požádal, aby se mohl vrátit domů, i když to bylo nezdvořilé. Oldřich z Chlumu měl být tím, kdo výslech jako královský prokurátor skončí a dovolí mu odejít. Jenže šenk se stejně zavíral, a proto souhlasil.

Protože se panoš Ota neobjevil, rozhodl se jít spát. Na dvoře se v korytě umyl a zamířil do jizby za kuchyní, kterou si na noc pronajal. Byla tu jediná se dvěma lůžky. To druhé bylo pro jeho pomocníka.

Sotva ulehl, vrzly dveře a do jizby po špičkách vklouzl panoš Ota.

„Ještě nespím,“ oznámil Oldřich z Chlumu a v duchu oceňoval Otovu ohleduplnost.

„To není kvůli vám,“ přiznal se tiše, „ale nechci, aby mne slyšela ta holka. Víte, že mám měkké srdce a kdo ví, jak by to pak dopadlo, kdybychom se potkali. Já se totiž chci pořádně vyspat.“

„Děláš dobře, zítra vstaneme před svítáním. Ráno bude chladněji, pojede se lépe. Po cestě mi povíš, co ses dozvěděl na rychtě.“

III. KAPITOLA

Když ráno ještě za tmy opustili Oldřich z Chlumu spolu s panošem Otou lůžka, v kuchyni zájezdního hostince narazili na šenkýřovu dceru. Oheň už hořel a na plechu smažila vejce. Nepatrně se uklonila a zdvořile je pozdravila. Na Otovi spočinula o něco delším trochu vyčítavým pohledem, ale jinak na sobě nedala nic znát.

„Vím, že spěcháte,“ řekla. „Jestli chcete, připravte si věci na cestu, za malou chvilku vám přinesu jídlo.“

„To je od tebe milé,“ pochválil ji panoš Ota, i když samozřejmě věděl, že si za tuhle službu připlatí.

V šenku na ně čekal šenkýř. Oldřich z Chlumu k němu zamířil s měšcem v ruce. Pobyt, večeři i pivo zaplatil už včera, ale chtěl se vyrovnat ještě za dnešní ráno. K jeho překvapení to však šenkýř odmítl.

„Vím, že jedete do Znojma,“ rozkládal trochu rozpačitě.

„Má dcera tam musí rovněž. Byl bych vděčný, pokud by mohla cestovat s vámi. Zdržovat nebude, na koni se celkem slušně udrží. A snídani vám nebudu účtovat.“

„Co ty na to, Oto?“ obrátil se Oldřich z Chlumu pobaveně na svého pomocníka. „Mám měkké srdce, co ty?“

„Pak mi ale nic nevyčítejte,“ varoval ho ctnostně. Šenkýřova dcera se jmenovala Klárka a věci měla už připravené. Nebylo toho mnoho, jeden kožený vak, který byl zpola prázdný. Zatímco hosté jedli, sama osedlala jejich koně a pak ještě otcova. Byl to postarší hnědák se širokými plecemi, který zjevně tahal spíše povoz, než cválal pod sedlem.

Dvůr zájezdního hostince opustili přesně ve chvíli, kdy se za nedalekým návrším objevily první spíše naoranžovělé než zlatavé sluneční paprsky. Klárka seděla v sedle vzpřímeně a bylo vidět, že je na něj zvyklá. Jeli v řadě za sebou, i když cesta byla pohodlná a široká. Bylo však šero, a tak si museli dávat pozor.

Sotva jim z očí zmizela dřevěná palisáda Pohořelic a trochu se rozsvětlilo, nepatrně zrychlila a dohnala Otu. Tiše špitla: „Proč jsi včera nepřišel?“

„Nevěděl jsem, že mohu,“ odpověděl a pokrytecky se tvářil lítostivě. „Vždyť jsme spolu prakticky ani nepromluvili. Myslel jsem, že se to nehodí, abych tě třeba neurazil.“

„Vymlouvat se umíš,“ opáčila klidně. „I když si vymýšlíš, zní to hezky. Jsem moc zvědavá, zda umíš jen tohle. Znám hodně mužů, kteří sladkými řečmi zakrývají to, že nic lepšího nabídnout nemohou.“

„A ty máš co nabídnout?“ zabručel panoš Ota trochu nakvašeně. Nechtěl ji urazit, jen ho prostě popuzovala.

„Jistě,“ přikývla se zářivým úsměvem. „Co třeba jisté svědectví? Ale já rozumy zadarmo nerozdávám.“ Pak zpomalila a zařadila se zase na konec.

Přebrodili mělký, skoro vyschlý potok a ke Znojmu pokračovali rovinatou krajinou, v níž byla rozesetá políčka ohrazená nízkými kamennými zídkami a podmáčené pastviny. Lesů tu bylo velice málo, zato na holých kamenitých svazích stály úhledné řady vinohradů. Do města dorazili záhy, pravá polední výheň ještě nezačala. Projeli Pražskou bránou s mohutnou hranolovou věží a k hradu pokračovali křivolakou uličkou podél hradeb, aby se vyhnuli ruchu na hlavní ulici a rynku.

Klárka jela stále za nimi. Panoš Ota ani Oldřich z Chlumu se nevyptávali, ke komu vlastně jede. Během cesty nerozebírali ani svůj případ, čekali na to, až budou sami. Když se však zastavili na křižovatce, protože Oldřich z Chlumu si už přesně nepamatoval, kudy má pokračovat, sama jim ukázala směr a dodala: „Máme společnou cestu.“

„Co ty na hradě?“ zeptal se jí panoš Ota zvědavě. Klusali ulicí s kamennými domy, které měly vysoká úzká průčelí se strmými střechami a barevnými omítkami. I když tohle nebyla hlavní ulice, byla dlážděná jako většina ostatních ve Znojmě. Na první pohled to bylo město významné a zámožné.

„Uvidíš,“ opáčila s náznakem rozmarnosti. „Čeká mne tam práce a předpokládám, že zůstanu několik dní. Doufám, že už se vymlouvat nebudeš a čas si najdeš. Aby tě netrápilo svědomí, dodávám, že mne svou návštěvou rozhodně neurazíš. A jsme tady!“

Starobylý přemyslovský hrad působil velkolepým dojmem, ale spíše jako pevnost než dvorské sídlo. Od hradní brány pokračovaly hradby nad strmým svahem až na konec ostrožny, kde se stáčely a vracely se po opačné straně návrší. Domy městské zástavby u brány končily. Vstup do předhradí chránila osmiboká věž z časů štaufských císařů. Nesla pečeť německého stavebního mistra, který tu asi před čtyřiceti lety působil. Té věži se říkalo Loupežnická. Podle jedněch proto, že v jejím sklepení bývali uvězněni nejtěžší zločinci, podle jiných proto, že se v jejím přízemí vybírala berně od měšťanů.

Vlastní předhradí bylo po délce přepažené nižší hradbou s fortnou, která oddělovala hospodářský dvůr na jihozápadě. Zbylá část předhradí sloužila hradní posádce. Poblíž palisády se jako chudý příbuzný krčila starobylá rotunda svaté Kateřiny. Od vlastního hradu bylo předhradí odděleno mohutným příkopem vylámaným do skály.

Za dřevěným mostem se tyčila patrová brána s ochozem pro obránce a napravo od ní vysoká válcovitá věž, která chránila vlastní královský palác. Z opačné strany přiléhala k paláci čtyřhranná věž, vedle ní stála kaple a na konci menší purkrabský palác. Všechny tyhle budovy se nacházely u severní hradby, pod níž byly srázy ostrohu nejstrmější. Jižní část hradeb byla vyšší a opatřena byla dvojitým dřevěným ochozem, na který se dalo vystoupit po žebříku z nádvoří nebo přímo z purkrabského paláce. K patě hradby bylo přilepeno několik dřevěných přístřešků, kde mohla u prostých dřevěných stolů s lavicemi odpočívat během dne hradní posádka.

I když byl znojemský hrad výstavný, Oldřich z Chlumu s potěšením zaregistroval, že je tu rozhodně mnohem větší nepořádek, než měl on na Bezdězu. Část toho se ovšem dala přičíst na vrub družinám moravských a rakouských velmožů. Všude vládl čilý ruch, protože ani smrtí purkrabího se život na hradě nezastavil. Lidé museli dostat najíst a dobytek píci a vodu. Všechno běželo svým obvyklým chodem, i když se služebnictvo pohybovalo přece jen o poznání pomaleji.

Když projeli kolem Loupežnické věže do předhradí, přitáhla Klárka svému koni otěže a zdvořile poděkovala za doprovod. „Tady se rozloučíme,“ řekla a vrhla zkoumavý pohled na panoše Otu, jako by chtěla dodat, jak moc je jí to líto. Hned ale pokračovala: „Doufám však, že se brzy uvidíme. Najdete mě v hradním šenku.“

„V šenku?“ opakoval Oldřich z Chlumu.

„Kde jinde by měla šenkýřova dcera pracovat?“ zasmála se. „A jen tak mimochodem, kde se asi tak mohla sestra našeho rychtáře seznámit se znojemským purkrabím? V šenku. A to jen proto, že můj otec vlastní ten v Pohořelicích a jeho bratr Robert hradní tady ve Znojmě. A další můj strýc je šenkýřem za hranicí v rakouském Retzu. Jsme významný a starobylý rod. Kdybychom měli erb, budeme v něm mít soudek s vínem.“

„Třeba vám ho král jednou udělí,“ usmíval se dobromyslně Oldřich z Chlumu. „Oto, nebylo by zdvořilé opustit dívku, když už jsme ji přivedli až sem. Doprovoď ji a počkej na mě v šenku. Až všechno zařídím, přijdu za tebou.“

Panoš Ota si povzdechl tak upřímně, že se Klárka lehce zachmuřila a jeho pán hlasitě rozesmál.

„To je únavou po cestě. To horko mi nedělá dobře,“ omlouval se rychle. „Hlava mě bolí jako střep.“

„Chudáčku, pokud to ty sám nezvládneš, postarám se ti o koně,“ nabídla se Klárka jízlivě. „A připravím ti trochu studeného vína s vodou a bylinkami. To tě postaví na nohy.“ Oldřich z Chlumu popohnal koně k bráně do hradu, ale ještě se na panoše Otu významně ohlédl, aby mu připomněl, že ho s tou dívkou posílá nikoli kvůli jejím krásným očím. I když to bylo spíše ze zvyku, protože se na něj mohl i bez dlouhého vysvětlování spolehnout. Při vyšetřování byli za ta léta dokonale sehraní.

Panoš Ota hájil stejně jako jeho pán spravedlnost jako jednu z nejvyšších hodnot křesťanského světa. Ani k dívkám se nikdy nechoval tak, aby měly pocit nespravedlnosti. Jedině snad s tou výjimkou, že je odmítal odvést k oltáři. Kdysi sice uvažoval o svatbě s mělnickou Vojtkou, ale nakonec to po vzájemné domluvě nechali být tak, jak to je, protože jim svoboda vyhovovala.

Ve znojemském hradě se Oldřich z Chlumu trochu vyznal, a tak neprodleně zamířil do purkrabského paláce. Tam se nacházela kancelář, která teď sice zůstala bez pána, ale byl si jistý, že v ní rozhodně někoho najde. Tohle místo tvořilo srdce správy nejen hradu, ale celého kraje. Jak už na nádvoří postřehl, život se tady rozhodně nezastavil. Ale i kdyby tam nikoho nezastihl, kancelář sousedila se skriptoriem, kde byly uloženy listiny, majetkové a dlužní zápisy, urbář, kniha pro evidenci berní a během dne tam musel pracovat písař.

Překvapilo ho, když uviděl před vchodem do kanceláře strážného s kopím v ruce. Na konci ratiště visel malý červený praporek s osobním erbem krále Přemysla. Muž byl neobyčejně urostlý, nebyl už nejmladší a u pasu mi visel meč. Aby se s ním nemusel dohadovat, ukázal mu svou listinu. K jeho překvapení ten muž uměl číst, a tak mu nestačil pohled na královskou pečeť, ale listinu prostudoval a teprve pak mu vzdal vojensky poctu.

Když listinu vrátil, řízně řekl: „Vítejte ve Znojmě, vznešený pane purkrabí. Mé jméno je Diviš a jsem velitelem hradní posádky. Vlastně tu na vás už čekáme.“ Pak o poznání váhavěji dodal: „Vím, kdo jste. Váš Diviš, co slouží na Bezdězu, je můj bratranec.“ Pak otevřel dveře a ustoupil stranou, aby mohl Oldřich z Chlumu vejít. Ten však nepospíchal. Krátce se mu zadíval do tváře a než vstoupil, překvapeně řekl: „Já nevěděl, že můj Diviš má bratrance. Jste si trochu podobní. Určitě si spolu ještě promluvíme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duch znojemských katakomb.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.