Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

CO MÁME

TEDY DĚLATI?

(SOCIÁLNÍ OTÁZKY)

sv. 3

Nakladatelství Michal Legelli

2018

Lev Nikolajevič Tolstoj

Co máme tedy dělati?

(Sociální otázky)

podle posledního českého překladu

Karel Velemínský, Karel Frypés

a Marie Gebauerová,

nakladatelstvím B. Kočí

v Praze roku 1923, 1924 a 1925

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 3. publikaci

elektronické vydání první

467 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2018

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907109-5-5 (epub)

ISBN 978-80-907109-4-8 (azw3)

Co máme tedy dělati?

(1886)

I tázali se ho zástupové, řkouce: Což tedy činiti budeme? A odpovídaje, pravil jim: Kdo má dvě sukně, dej nemajícímu, a kdo má pokrmy, tolikéž učiň. (Luk. III. 10, 11.)

Neskládejte sobě pokladů na zemi, kdež mol a rez kazí a kdež zloději vykopávají a kradou.

Ale skládejte sobě poklady v nebi, kdež ani mol ani rez nekazí, a kdež zloději nevykopávají ani nekradou.

Nebo kdež jest poklad váš, tuť jest i srdce vaše.

Svíce těla jestiť oko; protož jestliže by oko tvé sprostné bylo, všecko tělo tvé světlé bude.

Pakliť by oko tvé bylo nešlechetné, všecko tělo tvé tmavé bude. Jestliže tedy světlo, kteréž jest v tobě, jest tma, sama tma jaká bude?

Žádný nemůže dvěma pánům sloužiti. Neb zajisté jednoho nenáviděti bude, a druhého milovati, aneb jednoho přidržeti se bude, a druhým pohrdne. Nemůžete Bohu sloužiti i mamoně.

Protož pravím vám: Nepečujte o život svůj, co byste jedli a co pili, ani o tělo své, čím byste se odívali. Zdaliž není život více nežli pokrm, a tělo nežli oděv? Nepečujtež tedy, říkajíce: Co budeme jísti? aneb co budeme píti? aneb čím se budeme odívati? Nebo toho všeho pohané hledají. Víť zajisté Otec váš nebeský, že toho všeho potřebujete. Ale hledejte nejprv království Božího a spravedlnosti jeho, a toto vše bude vám přidáno. (Mat. VI., 19.—25., 31.—33.)

Snázeť jest velbloudu skrze uši jehly projíti, nežli bohatému vjíti do království Božího. (Mat. XIX., 24; Luk. XVIII., 25; Marek X., 25.)

I. kapitola

Celý život jsem prožil mimo město. Když jsem se r. 1881 přestěhoval do Moskvy, zarazila mě městská nouze; znám vesnickou nouzi, ale městská mně byla nová a nepochopitelná. V Moskvě nemůžeme jíti ulicí, abychom nepotkali žebrákův a to zvláštních žebráků, nepodobných vesnickým. Žebráci ti nejsou žebráci s mošnou a Kristovým jménem, čímž se vyznačují vesničtí žebráci, nýbrž jsou to žebráci bez mošny a bez Kristova jména. Moskevští žebráci nenosí mošny a neprosí o almužnu. Většinou potkávajíce nebo míjejíce vás, snaží se s vámi setkati jen očima. A podle vašeho vzezření buď prosí nebo ne. Znám jednoho takového žebráka šlechtického původu.

Stařec chodí pozvolna, nakláněje se na každou nohu.

Když vás potká, nakloní se na jednu nohu a dělá vám jakoby poklonu. Zastavíte-li se, vezme čapku s kokardou, kloní se a prosí; nezastavíte-li se, dělá jako by měl jen takovou chůzi, a jde dále, stejně se nakláněje na druhou nohu. Toť pravý moskevský žebrák, učený. Sprvu jsem nevěděl, proč moskevští žebráci neprosí přímo, ale potom jsem pochopil, proč neprosí, a přec jen jsem nepochopil jejich stavu.

Jedenkrát, jda Afanasjevskou ulicí, uviděl jsem, že strážník posazuje do drožky mužíka, opuchlého od vodnatelnosti a otrhaného.

Tázal jsem se: Proč? Strážník odpověděl mi: »Protože žebral.« »Což je to zakázáno?« »Jistě je to zakázáno,« odpověděl strážník.

Vodnatelného odvezli v drožce. Vzal jsem si jinou drožku a jel jsem za nimi. Zachtělo se mi poznati, zda je pravdou, že je zakázáno žebrati a jak je to zakázáno.

Nijak jsem nemohl pochopiti, jak je možno zakázati, aby člověk prosil jiného o něco, a kromě toho nemohl jsem uvěřiti, že by bylo zakázáno žebrati, když jest Moskva plna žebráků. Vešel jsem do strážnice, kam zavezli žebráka. V strážnici seděl za stolem člověk se šavlí a revolverem. Otázal jsem se:

»Proč sebrali toho mužíka?« Člověk se šavlí a revolverem přísně pohleděl na mne a řekl: »Týká se vás to?« Avšak cítě nutnost vysvětliti mi cosi, připojil: »Máme nařízeno sebrati takové lidi, tedy je toho třeba.« Odešel jsem.

Strážník, který přivezl žebráka, seděl v předsíni v okenním výklenku a hleděl unyle do jakéhosi zápisníku. Otázal jsem se ho: »Je pravda, že žebrákům zakazují prositi Kristovým jménem?«

Strážník trhl sebou, podíval se na mne, potom se trochu zamračil, ale jako by zase usnul, a sedaje na výklenek, pravil: »Máme to nařízeno, tedy musí to tak býti,« a znova se zabral do své knížky. Sešel jsem na schody k drožce.

»Nu co? Sebrali ho?« tázal se kočí. Kočího patrně také zajímala ta věc. »Sebrali,« odpověděl jsem. Kočí potřásl hlavou.

»Jak pak je to u vás v Moskvě, což je zakázáno prositi Kristovým jménem?« otázal jsem se.

»Kdož to ví,« řekl kočí.

»Jak pak je to,« řekl jsem, »žebrák jest bratr v Kristu, vedou ho na strážnici?«

»Nyní již toho nechali, nenařizují to,« řekl kočí.

Po té jsem viděl ještě několikráte, jak strážníci vodili žebráky do strážnice a pak do Jusupovy pracovny. Jednou jsem potkal na Masném trhu tlupu takových žebrákův, asi 30 osob. Před nimi a za nimi šli strážníci. Tázal jsem se: Proč?

»Pro žebrotu.« Vyšlo najevo, že podle zákona v Moskvě zakázáno žebrati všem těm žebrákům, které potkáváš v Moskvě po několika v každé ulici, a jichžto řady za bohoslužby a zvláště při pohřbech stojí u každého kostela.

Ale proč některé zatýkají a zavírají kamsi, a jiné nechávají?

Toho jsem nemohl vůbec pochopiti. Buď jsou mezi nimi zákonní a nezákonní žebráci, nebo jest jich tak mnoho, že všechny nelze zatknouti, nebo jedny seberou a jiní znovu přijdou.

Žebráků v Moskvě jest mnoho všelikých druhů: jsou tací, kteří jsou tím živi; jsou i skuteční žebráci, kteří se všelijak dostali do Moskvy a trpí vskutku nouzí.

Mezi těmito žebráky bývají zcela prostí mužíci a ženy v selském šatu. Často jsem potkával takové lidi. Někteří z nich se zde roznemohli a vyšli z nemocnice, a nemohou se ani vyživiti, ani dostati se z Moskvy. Někteří z nich kromě toho se oddali pití (takový byl patrně i ten vodnatý), někteří nebyli nemocní, nýbrž pohořelí, buď starci, buď ženy s dětmi; někteří pak byli docela zdrávi, způsobilí pracovati. Tito docela zdraví, selští žebráci způsobilí k práci zajímali mě již zdraví, způsobilí k práci selští žebráci zajímali mě již proto, že jsem si od svého příjezdu do Moskvy přivykl pro pohyb choditi pracovat na Vrabčí hory se dvěma mužíky, kteří řezali tam dříví. Dva tito mužíkové byli právě takoví žebráci jako ti, jež jsem potkával po ulicích. Jeden byl Petr, voják kalužský, druhý Semjon, mužík vladimirský. Neměli než šat na těle a rukou. A rukama těma vydělávali při práci velmi těžké 40 až 45 kopějek denně, z nichž oba si skládali – kalužský si skládal na kožich, a vladimiřský, aby sebral peněz na odjezd do vsi.

Potkávaje proto takovéto lidi na ulici, obzvláště jsem se o ně zajímal.

Proč tito žebrají, a onino pracují?

Potkávaje takového mužíka, obyčejně jsem se otázal, jak se octl v takovém stavu? Potkám jednou mužíka s prošedivělým vousem, zdravého.

Žebrá; tážu se ho, kdo a odkud že jest.

Povídá, že přišel na výdělek z Kalugy. Sprvu nalezli práci, řezali staré dříví na kusy. Přeřezali vše se soudruhem u jednoho pána; hledali jiné práce, nenalezli jí, soudruh se protloukl, a on tráví tak druhý týden, projedl vše, co bylo, ani pily, ani kladiva nemá zač koupiti. Dávám mu peníze na pilu a ukazuji mu místo, kam přicházeti na práci. Již předem jsem se smluvil s Petrem a Semjonem, aby přijali pomocníka a opatřili mu dvojici.

»Tak vidíš, přijď. Tam je práce mnoho.«

»Přijdu, jak pak bych nepřišel? Což je to radost,« povídá, »protloukati se? Pracovati mohu.«

Mužík se zaříká, že přijde, a mně se zdá, že neklame, nýbrž má úmysl přijíti.

Druhého dne přijdu ke známým mně mužíkům, táži se, zda-li přišel mužík. Nepřišel. A tak několik lidí mě oklamalo. Klamali mě i tací, kteří říkali, že potřebují jen peníze na lístek, aby odjeli domů, a za týden jsem je zase viděl na ulici. Mnohé z nich jsem poznal už, a oni poznávali mě, ale někdy nepamatujíce si mne, opakovali mi tentýž podvod, a někdy odešli, když mě uviděli. Tak jsem viděl, že i v této třídě jest mnoho podvodníkův; ale i podvodníci tito byli velmi politování hodni: všichni byli lidé polonazí, zbědovaní, vyhublí, nemocní; to byli tíž, kteří mrznou a věší se, jak víme z novin.

II. kapitola

Když jsem mluvil o této městské bídě s městskými obyvateli, vždycky mi říkali: »Ó, to není ještě nic, — všecko to, co jste viděl. Ale podívejte se na Chytrovo tržiště, do tamějších nocleháren. Tam uvidíte skutečnou »zlatou rotu«.

Jeden šprýmař povídal mi, že to nyní už není rota, nýbrž zlatý pluk: tak jich bylo mnoho.

Šprýmař měl pravdu, ale byl by ještě více pravdu mluvil, kdyby řekl, že těchto lidí jest nyní v Moskvě ne rota a ne pluk, nýbrž že jest jich celá armáda, asi kolem 50.000. Dávno usedlí lidé městští, když mi povídali o městské bídě, vždycky to povídali s jakýmsi uspokojením, jako by se mi chlubili, že to vědí. Pamatuji se, když jsem byl v Londýně, tamní lidé se stejně jaksi chvástali, mluvíce o londýnské bídě. Toť jako u nás.

A mně se chtělo viděti všechnu tu bídu, o níž mi povídali. Několikráte jsem zamířil k Chytrovu tržišti, ale pokaždé mi bylo úzko a hanba. »Proč se půjdu dívat na utrpení lidí, jimž nemohu pomoci?« — mluvil jeden hlas. »Nikoliv, žiješ-li tu a vidíš všecky krásy městského života, pojď, podívej se i na tohle,« mluvil druhý hlas.

A tak v prosinci třetího roku, za mrazivého a větrného dne, šel jsem k tomuto středisku městské bídy, k Chytrovu tržišti. Bylo to všedního dne, asi ve 4 hodiny. Už když jsem šel po Soljance, pozoroval jsem více a více lidí v starých, cizích šatech a v obuvi ještě podivnější, lidí se zvláštní nezdravou barvou obličejovou a hlavně se zvláštním pohrdáním k celému okolí, které je všechny vyznačovalo.

V prazvláštním šatě, který se ničemu nepodobal, člověk šel úplně svobodně, zřejmě nemysle na to, jakým se může zdáti jiným lidem. Všichni ti lidé směřovali v jednu stranu. Netázaje se po cestě, které jsem neznal, šel jsem za nimi a vyšel na Chytrovo náměstí. Na náměstí podobné ženy v otrhaných čepcích, přehozených šátcích, kazajkách, botách a kaloších a stejně svobodné, přes ohyzdné své šaty, staré i mladé seděly, prodávaly cosi, chodily a nadávaly si. Lidí na náměstí bylo málo.

Patrně trh byl skončen a většina lidí šla do kopce mimo tržiště a přes ně, všichni v jednu stranu. Šel jsem za nimi. Čím dále jsem šel, tím více se scházelo podobných lidí po jedné cestě. Když jsem přešel tržiště a dal se vzhůru ulicí, dohonil jsem dvě ženy; jedna byla stará, druhá mladá. Obě v čemsi otrhaném a tmavém. Šly a mluvily o nějaké věci.

Po každém potřebném slově říkaly jedno nebo dvě nejneslušnější slova nepotřebná. Nebyly opilé, něčím byly zaujaty, a mužové, kteří je potkávali, zezadu i zpředu, nijak si nevšímali této jejich řeči pro mne zvláštní.

Na těchto místech patrně vždycky tak mluvili.

Nalevo byly soukromé noclehárny a někteří se tam obrátili, ostatní šli dále. Vyšedše na vrch, přišli jsme k rohovému velikému domu.

Po celém chodníku toho domu stáli a seděli na chodníku i na sněhu pouličním tací lidé. Z pravé strany hlavních vrat byly ženy, z levé muži. Minul jsem ženy, minul muže (všech bylo několik set) a zastavil jsem se, kde končila jejich řada. Dům, u něhož čekali tito lidé, byla Ljapinova bezplatná noclehárna. Zástup lidí byli nocležníci, očekávající vpuštění. V 5 hodin večer otvírají a vpouštějí.

Sem právě šli bezmála všichni ti lidé, jež jsem předhonil.

Zastavil jsem se, kde končila řada mužů.

Nejbližší mi lidé pohlíželi na mne a přitahovali mne k sobě svými pohledy. Zbytky šatů, jež pokrývaly tato těla, byly velice rozmanité. Ale výraz všech pohledů těchto lidí, obrácených na mne, byl úplně stejný. Ve všech pohledech byla vyjádřena otázka: Proč pak jsi se ty, člověk z jiného světa, zastavil tuto vedle nás? Kdo jsi? Samolibý boháč, který se chce potěšiti naší nouzí, povyraziti se ve své nudě a ještě potrápiti nás, či jsi ty, čeho nebývá a nemůže býti, člověk, jenž nás lituje?

Na všech tvářích byla tato otázka. Podívá se, setká se očima a odvrátí se. Chtělo se mi mluviti s někým a dlouho jsem se nerozhodl.

Ale co jsme mlčeli, už pohledy naše nás sblížily. Ať jakkoli nás dělil život, když se dvakrát, třikrát potkaly naše zraky, pocítili jsme, že jsme oba lidi, a přestali jsme se navzájem báti. Nejblíže mi stál mužík s opuchlou tváří a zrzavým vousem, v roztrhaném plášti a sešlapaných kaloších, na bosou nohu.

A bylo 8 stupňů mrazu. Po třetí nebo po čtvrté jsem se setkal s ním očima a pociťoval jsem takovou blízkost s ním, že mi již bylo hanba nikoliv s ním promluviti, nýbrž bylo hanba neříci něčeho. Tázal jsem se ho, odkud jest. Ochotně odpověděl a dal se do řeči; ostatní se přiblížili. Je ze Smolenska, přišel hledat práci na živobytí a na daň. Práce, povídá, není, vojáci nyní všecku práci vzali. »Tak se teď potloukám; na mou duši, nejedl jsem 2 dny.«

Řekl to plaše, pokoušeje se o úsměv.

Sbiteňščik (prodavač nápoje z horké vody, medu a koření), starý voják, stál tam. Zavolal jsem ho. Nalil sbitně. Mužík vzal horkou sklenici do rukou a než pil, hřál si o ni ruce, snaže se, aby teplo neunikalo. Zahřívaje si ruce, vypravoval mi své příhody. Příhody nebo vypravování o příhodách byly skoro všechny stejné: měl prácičku, potom přestala, a tu v noclehárně ukradli mu peněženku s penězi a železničním lístkem.

Nyní se nemůže dostati z Moskvy.

Vypravoval, že ve dne se hřeje po krčmách, živí se tím, že jí zákusek (kousky chleba v krčmách), když mu dají; a když ho vyženou, nocuje zadarmo v Ljapinově domě. Očekává jen obchůzku policejní, kteráž ho jako člověka bez průkazu vezme do vězení a dopraví postrkem do jeho domovské obce. »Ve čtvrtek prý bude obchůzka,« povídal, »to mě seberou. Jen abych se do čtvrtka protloukl.« (Vězení a postrk zdají se mu býti zaslíbenou zemí.)

Zatím co vypravoval, tři lidé ze zástupu potvrzovali jeho slova a řekli, že jsou ve stejné tísni. Vyhublý mladík, bledý, dlouhonosý, jenž měl pouhou košili na svrchní části těla, a to ještě protrženou na rameni, a čepici beze štítku, bokem se ke mně prodral ze zástupu. Ustavičně se prudce třásl, ale snažil se opovržlivě smáti k řečem mužíků domnívaje se, že se tím vpraví do mého tonu, a hleděl na mne. Nabídl jsem i jemu sbitně; vzal sklenici a taktéž si hřál o ni ruce, a jen začal něco povídati, už jej odstrčil velikán, černý, hrbonosý, v košili cicové a vestě, bez čepice. Hrbonosý poprosil taktéž o sbiteň. Potom přišel dlouhý stařec, měl vousy zastřiženy do špičky, na sobě plášť, podpásaný provazem a bačkory, byl opilý.

Potom maličký s opuchlým obličejem a se slzícíma očima, v hnědém nankinovém kabátku a s holými koleny, trčícími v nohavicích letních kalhot, jež třesouce se narážely na sebe. Nemohl udržeti sklenice, jak se třásl, a vylil ji na sebe. Začali mu spílati. Jen se smutně usmíval a třásl se. Potom tu stála křivá nestvůra v hadrech a roztrhané obuvi na bosou nohu, potom cosi důstojnického, potom cosi duchovního stavu, potom cosi divného beznosého, — vše to vyhladovělé a zmrzlé, prosíc pokorně se tísnilo kolem mne a tlačilo se ke sbitni.

Sbiteň vypili. Jeden prosil o peníze, dal jsem mu je. Poprosil druhý, třetí a zástup mne oblehl. Byly z toho nesnáze, tlačenice. Domovník sousedního domu křikl na zástup, aby vyklidili chodník proti jeho domu, a zástup pokorně vyhověl jeho příkazu. Objevili se pořadatelé ze zástupu a vzali mne pod svou ochranu, — chtěli mne vyvésti z tlačenice, ale zástup dříve roztažený po chodníku, nyní všechen přišel v nepořádek a přitlačil se ke mně. Všichni se dívali na mne a prosili; jeden obličej byl smutnější, zmučenější a poníženější než druhý. Rozdal jsem vše, co jsem měl. Neměl jsem mnoho peněz: asi 20 rublů; a se zástupem jsem vešel do noclehárny.

Noclehárna byla ohromná. Má čtyři oddělení. V horních poschodích byli muži, v dolních ženy. Zprvu jsem vešel do ženského oddělení; veliká místnost, plná visutých lůžek, jež byla podobna lůžkům 3. třídy drah. Lůžka jsou rozložena ve dvou odděleních nad sebou — horní a spodní. Ženy, podivné, otrhané, pouze ve svrchním šatu, staré i mladé, vcházely a zabíraly místa, ty dole, ony nahoře. Některé stařeny se i křižovaly a vzpomínaly toho, kdo vystavěl tento útulek, jiné se smály a spílaly. Šel jsem nahoru. Tam se také rozdělili mužové; mezi nimi jsem uviděl jednoho z těch, jimžto jsem dával peníze. Když jsem ho uviděl, mně najednou bylo nesmírně hanba a spěšně jsem odešel. A s pocitem spáchaného zločinu jsem vyšel z tohoto domu a šel jsem domů. Doma jsem vešel po kobercích na schodech do předsíně, jejíž podlaha byla potažena suknem, a svléknuv kabát, sedl jsem k večeři o 5 jídlech, při němž posluhovali dva lokajové ve fracích, bílých nákrčenkách a bílých rukavičkách.

Před třiceti lety jsem viděl v Paříži, jak za přítomnosti tisíce diváků usekli člověku hlavu guillotinou. Věděl jsem, že člověk ten byl hrozný zločinec; znal jsem všecky ty důvody, které tolik staletí píší lidé, aby ospravedlnili takové skutky; věděl jsem, že to udělali úmyslně, vědomě, ale v tu chvíli, když se hlava a tělo oddělily a upadly do truhlice, vzdychl jsem a pochopil jsem nikoliv rozumem, nikoliv srdcem, nýbrž veškerou svou bytostí, že všechny úvahy, které jsem slyšel o trestu smrti, jsou zlý nesmysl, že ať se shromáždí sebe více lidí, aby spáchali vraždu, ať sebe nazývají jakkoli, vražda jest vraždou, nejhorší hřích na světě, a že tu před mýma očima spáchali tento hřích. Svou přítomností a nezakročením schválil jsem tento hřích a účastnil jsem se ho. Tak i nyní, při pohledu na tento hlad, zimu a ponížení tisíců lidí nikoliv rozumem, nikoliv srdcem, nýbrž veškerou svou bytostí jsem pochopil, že existence deseti tisíců takových lidí v Moskvě, kdy já s jinými tisíci obědvám řízky a jesetřinu a pokrývám koně i podlahy sukny a koberci, — ať mi cokoliv o tom říkají učenci celého světa, jak je to nutno, — je zločin, nikoliv jednou páchaný, nýbrž stále páchaný, a že já se svou nádherou nejen jej připouštím, nýbrž přímo se ho účastňuji. Pro mne rozdíl mezi těmito dvěma pojmy byl jen ten, že bych křikl na vrahy, kteří stojí okolo guillotiny a jsou zaujati vraždou, že dělají zlo, a všemi prostředky snažil se překaziti jejich záměr. Ale i dělaje to předem jsem mohl věděti, že toto mé jednání nepřekazí vraždy. Zde však jsem mohl dáti nejen sbiteň a ty nicotné peníze, které jsem měl, nýbrž mohl jsem rozdati i plášť se sebe i vše, co mám doma. Ale neudělal jsem toho a proto jsem cítil a cítím a nepřestanu cítiti se dotud účastníkem zločinu stále páchaného, dokud mám zbytečné jídlo a jiný ho vůbec nemá, dokud budu míti dvoje šaty a někdo nebude míti ani jediných.

III. kapitola

Téhož večera, kdy jsem se vrátil z Ljapinova domu, vypravoval jsem své dojmy příteli. Přítel, městský člověk, začal mi povídati ne bez potěšení, že je to zcela přirozený městský zjev, že v tom jen pro své venkováctví vidím něco zvláštního, že vždycky tak bylo a bude, že tak musí býti a že je to nutnou podmínkou civilisace. V Londýně jest ještě hůře... tedy špatného na tom nic není a člověk tím nemůže býti nespokojen. Odporoval jsem svému příteli, ale s takovým zápalem a s takovou zlobou, že žena přiběhla z druhého pokoje a tázala se, co se stalo. Ukázalo se, že jsem, sám toho nepozoruje, se slzami v hlase křičel a rozkládal rukama proti svému příteli. Křičel jsem: »Tak nemůžeme žíti, nemůžeme tak žíti, nemůžeme!« Zahanbili mě za mou zbytečnou ohnivost, řekli mi, že o ničem nemohu mluviti klidně, že se nepříjemně rozčiluji, a hlavně mi dokazovali, že existence takových nešťastníků nijak nemůže býti příčinou toho, abych otravoval život svému okolí.

Pociťoval jsem, že to bylo zcela správné, a umlkl jsem, ale v hloubi duše jsem cítil, že i já mám pravdu a nemohl jsem se upokojiti.

Městský život, už dříve mi cizí a zvláštní, nyní se mi zprotivil tak, že všechny ty radosti života v přepychu, jež se mi dříve zdály býti radostmi, staly se mi mučením. A ať jsem se snažil nalézti ve své duši jakékoliv ospravedlnění našeho života, nemohl jsem se bez rozčilení dívati ani na kočár, vypaseného kočího a koně, ani na obchody, divadla, společnosti. Nemohl jsem se zároveň dívati na tyto hladové, vymrzlé a ponížené obyvatele Ljapinova domu. A nešlo mi z mysli, že tyto dvě věci jsou spojeny, že jedno vyplývá z druhého. Jakým se mi zdál v prvou chvíli tento pocit mé viny, pamatuji se, že tak zůstal ve mně, ale k tomuto pocitu velmi brzo se přimísil jiný a zatemnil jej.

Když jsem mluvil o svém dojmu z Ljapinova domu se svými důvěrnými přáteli a známými, všichni mi odpovídali totéž, co můj první přítel, na nějž jsem se rozkřikl, ale mimo to vychvalovali mou dobrotu a citlivost a dali mi na srozuměnou, že podívaná ta jen proto tak zvláštně na mě působila, protože já, Lev Nikolajevič, jsem velmi dobrý a hodný. A já jsem tomu ochotně uvěřil. A nepovšiml jsem si, jak místo pocitu výčitky a kajícnosti, který jsem měl sprvu, ve mně byl již pocit potěšení z mé dobroty a přání vypověděti ji lidem.

Nejsem asi ve skutečnosti, říkal jsem si, tu vlastně vinen já svým životem v přepychu, nýbrž jsou vinny nezbytné podmínky životní. Vždyť změna mého života nemůže napraviti to zlo, jež jsem viděl. Měním-li svůj život, dělám jen nešťastným sebe a své příbuzné, a neštěstí zůstane týmž.

A proto jest mým úkolem nikoliv, abych změnil svůj život, jak se mi zdálo sprvu, nýbrž abych pomáhal, pokud jest to v mé moci, zlepšovati poměry těch nešťastníků, kteří vzbudili moji soustrast. Vše vězí v tom, že jsem velice dobrý, hodný člověk a chci prokazovati dobrodiní bližním. A počal jsem vymýšleti plán dobročinné akce, v níž mohu ukázati všecky své ctnosti. Jest mi však říci, že i přemýšleje o této dobročinné akci, v hloubi duše po celou dobu jsem cítil, že toto není to pravé, ale jak často bývá, rozumové důvody a úvahy zahlušily ve mně tento hlas svědomí. V tu dobu bylo sčítání lidu. To se mi zdálo býti příležitostí, abych organisoval dobročinnou akci, v níž jsem chtěl ukázati své dobré srdce. Věděl jsem o mnohých dobročinných institucích a společnostech, které existovaly v Moskvě, ale o veškeré jejich činnosti se mi zdálo, že má lživý směr a jest nicotná proti tomu, co já jsem chtěl učiniti. I vymyslil jsem toto: vzbuditi v bohatých lidech soucit s městskou bídou, sebrati peníze, shromážditi lidi, kteří chtějí spolupůsobiti při této věci, a zároveň se soupisnou komisí obejíti všechny útulky chudoby a kromě práce soupisné vejíti ve styk s nešťastníky, poznati podrobnosti jejich nouze a pomoci jim penězi, prací, tím, že budou posláni z Moskvy, děti dány do škol, starci a stařeny do útulen. Nejen to, myslil jsem, že se z těch lidí, kteří se toho chopí, utvoří trvalý spolek, který si rozdělí čtvrti moskevské a bude pečovati, aby nouze tato se nezahnizďovala; bude ji stále, už v jejím zárodku, odklizovati, bude konati povinnost ne tak léčení, jako hygieny městské bídy. Představoval jsem si už, že nemluvíc o žebrácích, prostě nuzných nebude ve městě, a že vše to udělám já, že my všichni, bohatí, budeme potom seděti ve svých jídelnách a jísti oběd o pěti jídlech a jezditi v kočárech do divadel a společností, nejsouce již znepokojováni takovými výjevy, jaké jsem viděl u Ljapinova domu.

Sestaviv si tento plán, napsal jsem článek o tom, a než jsem jej dal do tisku, šel jsem k známým, na jejichž součinnost jsem počítal. Všem, které jsem viděl toho dne (obracel jsem se zvláště na boháče), jsem povídal totéž, co jsem potom napsal ve článku; navrhoval jsem užiti sčítání k tomu, abychom poznali nouzi v Moskvě, odpomohli jí skutkem i penězi a udělali to tak, aby nebylo chudých v Moskvě, a my bohatí abychom s klidným svědomím mohli užívati obvyklých radostí života. Všichni mě poslouchali pozorně a vážně, ale při tom se dálo se všemi bez výjimky totéž. Jakmile posluchači pochopovali, co jest jádrem věci, udělalo se jim nevolno a trochu se zastyděli. Zastyděli se nějak, a to za mě, že mluvím hlouposti, ale takové hlouposti, o nichž nijak nelze přímo říci, že jsou to hlouposti. Jako by nějaká vnější příčina posluchačům ukládala povinnost, aby přisvědčili této mé hlouposti.

»Ach, ano! Rozumí se. To by bylo velmi pěkné,« říkali mi. »Samo sebou se rozumí, že s tím nelze nesympatisovati. Ano, myšlenka vaše je znamenitá. Sám nebo sama jsem si to myslila, ale…, u nás jsou vůbec tak lhostejni, že sotva můžete počítati na veliký úspěch. Ostatně, já se své strany, rozumí se, jsem ochoten aneb ochotna spolupůsobiti.«

Podobné věci mi povídali všichni. Všichni souhlasili, ale souhlasili, jak se mi zdálo, ne že jsem je přemluvil, ani z vlastního přání, nýbrž z nějaké vnější příčiny, nedovolující nesouhlasiti. Zpozoroval jsem to už i proto, že ani jediný z těch, kdož mi slíbili svou peněžitou pomoc, ani jediný sám neurčil sumy, kterou má v úmyslu dáti, takže jsem byl nucen sám ji určovati a tázati se: »Tedy mohu na vás počítati s 300, nebo 200, nebo 100, nebo 25 rubly?« a ani jediný nedal peněz. Poznamenávám to proto, že když lidé dají peníze na to, čeho si sami přejí, obyčejně si pospíší dáti peníze. Na loži Sáry Bernhardové hned dají peníze do rukou, aby si ji zajistili. Zde však ze všech těch, kteří se uvolili dáti peníze a vyjadřovali svou sympatii, ani jediný se nenabídl, že dá hned peníze, nýbrž jen mlčky souhlasil s tou sumou, kterou jsem určoval. V posledním domě, kde jsem byl toho dne večer, náhodou jsem zastihl velikou společnost. Domácí paní už několik let se obírá dobročinností. U podjezdu stálo několik kočárů, v předsíni sedělo několik lokajů v drahých livrejích. Ve velké jídelně se dvěma stoly a lampami seděly dámy a slečny, oblečené v drahé šaty, a oblékaly maličké loutky, několik mladých lidí bylo tu okolo dám. Loutky, zhotovené těmito dámami, měly býti dány jako výhry do loterie pro chudé.

Pohled na tuto jídelnu a lidi, kteří se v ní sešli, velmi nepříjemně se mne dotkl. Nejen že jmění lidí, kteří se tu sešli, bylo několik milionů, nejen že procenta pouze z tohoto kapitálu, který zde utratili za šaty, krajky, drobotiny, kočáry, koně, livreje, lokaje, byla by stokrát více vydala, než co vydělávají všechny tyto dámy, nejen výdaje, dojížďky sem všech těm dam a pánů: rukavičky, prádlo, jízda, svíce, čaj, cukr, pečivo domácí paní stály stokrát více, než zde zhotoví. Viděl jsem vše to, a proto bych byl mohl pochopiti, že zde již nenaleznu sympatií své věci, ale přijel jsem, abych udělal svůj návrh, a jakkoli mi to bylo těžko, řekl jsem, co jsem chtěl (říkal jsem stále totéž, co jsem napsal ve svém článku).

Z přítomných lidí jedna osoba nabídla mi peníze řkouc, že sama pro svou citlivost nemá síly, aby chodila po chudých, ale peníze dá; kolik peněz a kdy je dodá, neřekla. Jiná osoba a mladý člověk nabídli své služby, že budou choditi po chudých; ale neužil jsem jejich nabídky. Hlavní však osoba, k níž jsem se obrátil, řekla mi, že nebude možno udělati mnoho, protože je prostředků málo. Prostředků však jest málo proto, že bohatí lidé moskevští všichni jsou už na seznamu a u všech vyprošeno vše, co jen možno, že již všem těm dobrodincům dány hodnosti, medaile a jiná vyznamenání, že pro úspěch peněžní třeba vyprositi nějaká nová vyznamenání od vlády a že je to jediný působivý prostředek, ale že je to velmi těžké.

Vrátiv se domů toho dne šel jsem spát nejen s předtuchou, že z mé myšlenky nic nepojde, nýbrž se studem a vědomím, že jsem tento den dělal něco velmi ošklivého a zahanbujícího. Ale nenechal jsem té věci. Za jedno věc byla začata, a falešný stud byl by nedopustil, abych se jí zřekl; za druhé nejen úspěch té věci, nýbrž už to, že jsem se jí obíral, umožňovalo mi dále žíti tak, jak jsem žil; neúspěch však mě nutil, abych se zřekl svého života a hledal nové cesty životní. A toho jsem se nevědomky bál, neuposlechl jsem vnitřního hlasu a pokračoval jsem v začatém díle.

Když jsem odevzdal do tisku svůj článek, četl jsem jej v korektuře v městské radě. Četl jsem jej, červenaje se do slz a vázna; tak mi bylo nevolno. Stejně nevolno bylo, viděl jsem, i všem posluchačům. Na mou otázku po ukončeném čtení, zda-li přijímají ředitelové sčítání návrh můj, že totiž zůstanou na svých místech, aby byli prostředníky mezi obecenstvem a chudými, nastalo trapné mlčení. Potom dva řečníci promluvili řeči. Řeči ty jaksi napravily neobratnost mého návrhu; vyjádřena mi sympatie, ale bylo ukázáno, že má myšlenka všemi schválená jest neuskutečnitelná. Všem se odlehčilo. Ale když jsem se potom, chtěje přec jen provésti svou, tázal ředitelů porůznu: jsou-li ochotni při sčítání vyšetřovati nouzi chudých a zůstávati na svých místech, aby byli prostředníky mezi chudými a bohatými, jim všem se opět udělalo nevolno. Jako by očima mi říkali: vždyť z úcty k tobě zatušovali tvou hloupost, a ty opět s ní lezeš? Takový byl výraz jejich obličejů, ale slovy pravili mi, že jsou ochotni, a dva z nich, každý zvláště, jako by se byli smluvili, týmiž slovy řekli: »Myslíme, že jsme mravně povinni to udělati.« Tentýž dojem způsobilo mé sdělení i u studentů sčítajících, když jsem jim řekl, že při sčítání kromě účelů sčítání budeme dbáti i účelů dobročinných. Když jsme mluvili o tom, zpozoroval jsem, že jest jim hanba dívati se do očí dobrému člověku, který mluví hlouposti. Stejným dojmem působil můj článek na redaktora novin, když jsem mu odevzdal článek, na mého syna, na mou ženu, na nejrozmanitější osoby. Všem se z nějaké příčiny udělalo nevolno, ale všichni pokládali za nezbytné schváliti samu myšlenku, a všichni ihned po tomto schválení počínali vyslovovati své pochybnosti o úspěchu a počínali pro cosi (ale všichni bez výjimky) odsuzovati lhostejnost a chlad naší veřejnosti i všech lidí, patrně kromě sebe.

V hloubi duše jsem stále cítil, že není všecko v pořádku, že z toho nic nepojde, ale článek byl vytištěn, a já jsem se zavázal, že se účastním sčítání; způsobil jsem tu věc, a věc sama už mě zatáhla.

IV. kapitola

Mně přikázali při sčítání na mou žádost okres Chamovnické části u Smolenského náměstí, po Protočné ulici, mezi Nábřežním projezdem a Nikolskou ulicí. V tomto obvodu jsou domy, všeobecně nazývané Ržanův dům nebo Ržanova pevnost. Domy tyto patřily kdysi obchodníku Ržanovu, nyní patří Ziminým. Dávno jsem už slyšel o tom místě jako o pelechu nejstrašnější nouze a zpustlosti, a proto jsem prosil ředitele sčítání, aby mi přikázali tento okres. Přání mému bylo vyhověno.

Dostav vyřízení městské rady, několik dní před sčítáním sám jsem se vydal na obchůzku svého okrsku. Podle plánu, který mi dali, hned jsem nalezl Ržanovu pevnost.

Zašel jsem z Nikolské uličky. Nikolská ulička končí s levé strany tmavým domem bez vrat na tuto stranu a podle vzezření toho domu dohádal jsem se, že je to Ržanova pevnost.

Pustil jsem se dolů po Nikolské ulici a šel jsem mimo chlapce 10ti až 14tileté v kaftáncích a pláštících, kteří se sklouzali ten na nohou, onen na jedné brusli dolů po kluzkém svahu chodníku podle tohoto domu. Chlapci byli otrháni a, jako všichni městští chlapci, hbití a smělí. Zastavil jsem se dívat se na ně. Od rohu vyšla otrhaná stařena se žlutými, svislými tvářemi. Šla do města k Smolenskému náměstí a strašně, jak uhnaný kůň, supěla při každém kroku. Setkavši se se mnou, zastavila se a supavě vzdychla. Na každém jiném místě by mě byla tato stařena poprosila o peníze, ale zde se se mnou dala jen do řeči: »Vida«, pravila ukazujíc na klouzající chlapce, »jen by dováděli! — Zrovna takovými ržanovci budou, jak otcové.« Jeden z chlapců v plášti a kašketu beze stříšky uslyšel její slova a zastavil se. »Co nadáváš?« zakřičel na stařenu. »Jsi sama ržanovská koza!« Tázal jsem se chlapce: »A vy tu bydlíte?« »Ano, a ona také. Holínku ukradla!,« křikl chlapec a zdvihnuv vpřed nohu, klouzal se dále. Stařena vychrlila nadávky, přerývané kašlem. S hůry v tu dobu, klátě rukama (v jedné měl uzlík s maličkým koláčem a preclíky), šel středem ulice stařec bílý jako sníh, celý v hadrech. Stařec ten vypadal jako člověk, který se zrovna posilnil skleničkou. Slyšel patrně spílání stařenino a přidal se na její stranu: »Já vám dám, čertovi kluci,« křikl na děti, jako by se po nich rozháněl, a obešed mě vešel na chodník. Stařec ten na Arbátě (městská čtvrť vnitřní Moskvy) překvapuje svým stářím, slabostí a chudobou. Zde to byl veselý chasník, vracející se z práce.

Šel jsem za starcem. Zahnul za roh nalevo do Protočné uličky a prošed celým domem a vraty, zmizel ve dveřích hostince.

Na Protočnou uličku jdou dvoje vrata a několik dveří: hostince, krčmy a několik potravinových i jiných krámů. To jest vlastní Ržanova pevnost. Všechno je zde tmavé, špinavé, všechno zapáchá, budovy, místnosti, dvory i lidi. Většina lidí, které jsem tu potkal, byli otrhaní a polonazí. Jedni procházeli, druzí běhali ze dveří do dveří. Dva lidi se smlouvali o jakémsi hadru. Obešel jsem celou budovu z Protočné uličky a Nábřežního projezdu, a vrátiv se, zastavil jsem se u vrat jednoho z domů. Chtěl jsem zajíti podívati se, co se děje tam uprostřed, ale úzko mi bylo, co řeknu, kdyby se mne zeptali, co tu chci. Jsa na rozpacích přece jsem vešel. Jakmile jsem vešel na dvůr, ucítil jsem odporný zápach. Dvůr byl hrozně nečistý. Obrátil jsem se za roh a v tutéž chvíli uslyšel jsem nalevo od sebe, nahoře na dřevěné pavlači dupot kroků běžících lidí, zprvu po podlaze pavlače a potom po schodech. Napřed vyběhla vyhublá žena s vyhrnutými rukávy, ve vybledlých růžových šatech a polobotkách na bosou nohu. Za ní vyběhl otrhaný muž v červené košili a v podvlékačkách velmi širokých jako sukně a v kaloších. Muž pod schody chytil ženu: »Neujdeš mi,« promluvil směje se. »Jdeš, šilhavý čerte,« začala žena, jíž patrně lichotilo toto pronásledování, ale uviděla mě a hněvivě křikla: »Koho hledáte?« Protože jsem ničeho nehledal, zarazil jsem se a odešel jsem. Divného na tom nebylo nic, ale příhoda ta po tom, co jsem viděl s druhé strany dvora, — spílající stařenu, veselého starce a klouzající chlapce, najednou z docela nové stránky mi ukázala tu věc, kterou jsem se obíral. Pochopil jsem tu poprvé, že všichni ti nešťastníci, kterým jsem chtěl prokázati dobrodiní, kromě toho času, kdy trpíce hladem a zimou čekají na vpuštění do domu, mají ještě čas, jehož na něco užívají, mají ještě 24 hodin každého dne, mají ještě celý život, o němž jsem dříve nepřemýšlel. Pochopil jsem tu poprvé, že všichni ti lidé vedle přání ukrýti se před zimou a nasytiti se, musí ještě nějak žíti těch 24 hodin každý den, které prožívají právě tak, jako všichni jiní. Pochopil jsem, že lidé ti musí se zlobiti, nuditi, dělati se mužnými, teskniti i veseliti se. Já, jakkoliv je to divno říci, poprvé jsem jasně pochopil, že při věci, kterou jsem se obíral, nemůže jíti jen o to, abych nasytil a ošatil tisíce lidí, jako bych nakrmil a zahnal pod střechu 1000 beranů, nýbrž musí jíti o to, abych dělal dobro lidem. A když jsem pochopil, že každý z těchto 1000 lidí je zrovna takový člověk, se stejnou minulostí, se stejnými vášněmi, pokušeními, poblouzeními, se stejnými myšlenkami, se stejnými otázkami, — zrovna takový člověk jako já, věc, kterou jsem na sebe vzal, najednou se mi objevila tak těžká, že jsem pocítil svou slabost; ale věc byla začata, a pokračoval jsem.

V. kapitola

Prvého stanoveného dne sčítající studenti přišli z rána, a já, dobrodinec, přišel jsem k nim ve 12 hodin. Nemohl jsem přijíti časněji, protože jsem vstal v 10, potom pil kávu a kouřil, abych vytrávil. Přišel jsem ve 12 hodin ke vratům Ržanova domu. Strážník ukázal mi na hostinec z Nábřežního projezdu, do kterého sčítající poručili, aby přišli všichni, kdo se budou po nich tázati. Vešel jsem do hostince. Hostinec byl velmi tmavý, nelibě páchnoucí a špinavý. Proti dveřím nalévací stůl, nalevo světnice se stoly, které byly pokryty špinavými ubrousky, napravo veliká světnice se sloupy a stejné stolky u oken a podle stěn. Porůznu u stolů při čaji mužové, otrhaní i slušně oblečení, jako dělníci nebo drobní obchodníci, a několik žen. Hostinec byl velmi špinavý, ale hned bylo vidno, že dělá dobré obchody. Čile se tvářil prodavač za nálevným stolem a hbitě obsluhovali číšnici. Sotva jsem vešel, hned sklepník šel svléci plášť a přinést, co mu poroučím. Bylo patrno, že byl zaveden obyčej rychle a správně obsluhovati. Tázal jsem se po sčítajících. — »Váňo!« křikl maličký člověk, oblečený po Německu, jenž něco kutil v zásuvce za nálevným stolem; byl to hostinský, kalužský mužík Ivan Fedorovič, který si najal polovinu bytů Ziminových domův a pronajímal je podnájemníkům. Přiběhl číšník, chlapec osmnáctiletý, vyhublý, hrbonosý, se žlutými tvářemi: »Doveď pána ke sčítajícím; šli do velkého křídla nad studnou.« Chlapec odhodil ubrousek a oblékl si plášť přes bílou košili a bílé kalhoty a kašket s velkou stříškou, a rychle pohybuje bílýma nohama vedl mě zadními dveřmi se zdvihadlem. V zamaštěné, páchnoucí kuchyni v předsíni jsme potkali stařenu, která opatrně nesla kamsi velmi zapáchající vnitřnosti v hadru. Ze síně jsme se odebrali na svahovitý dvůr, celý zastavený dřevěnými stavbami na kamenném přízemí. Zápach na celém dvoře byl náramně silný. Středem tohoto zápachu byl záchod, okolo něhož se vždycky, kdykoliv jsem šel mimo něj, kupili lidé. Záchod sám nebyl místem potřeby, nýbrž ukazoval místo, kolem něhož se stalo obyčejem jíti na stranu. Kdo šel dvorem, nemohl nepozorovati toho místa; vždycky se udělalo těžko, když někdo vešel do jedovaté atmosféry puchu vypařujícího se z něho.

Chlapec, dávaje pozor na své bílé kalhoty, ostražitě mě vedl mimo toto místo po zamrzlých nečistotách a zamířil k jedné z budov. Lidé jdoucí po dvoře a po pavlačích všichni se zastavili podívat se na mě. Patrně čistě oblečený člověk byl v těchto místech pravý div.

Hoch se tázal jedné ženy, zdali neviděla, kde jsou sčítající, — a tři lidi najednou odpověděli na jeho otázku; jedni povídali: nad studní, jiní povídali, že tam byli, že vyšli a šli k Nikitovi Ivánoviči. Stařec v pouhé košili, upravuje se okolo záchodu, řekl, že jsou v třicátém čísle. Chlapec rozhodl, že tato zpráva jest nejvíce pravdě podobna, a vedl mě do třicátého čísla, pod přístřešek sklepních bytů do temnoty a zápachu jiného než ten, který byl na dvoře. Sešli jsme dolů a šli po zemní podlaze temné chodby. Když jsme šli po chodbě, jedny dvéře se prudce otevřely a z nich vysunul se opilý stařec v košili, patrně ne mužík. Člověka toho s pronikavým vřeskem hnala a strkala pradlena s vyhrnutými rukávy a zamydlenýma rukama. Váňa, můj průvodce, odstrčil opilce a vyčinil mu: »Nepatří se tak hlučeti«, pravil, »a k tomu ještě důstojník!« — a přišli jsme ke dveřím č. 30. Váňa zatáhl za kliku. Dvéře cvaknuvše se odlíply, otevřely se a na nás se vyvalil zápach mydlinových par, ostrý zápach špatného jídla a tabáku, a vešli jsme do úplné temnoty. Okna byla na protější straně, a tu šly prkenné chodby na pravo i na levo, i dvířka pod rozličnými úhly do světnic, nestejně zabraných dřevěnou stěnou, natřenou vodovou bílou barvou. V temné světnici nalevo objevila se žena, peroucí v korytě. Z jedněch dvířek napravo vyhlížela stařenka. V jiných otevřených dveřích bylo viděti obrostlého červenolícího mužíka v bačkorách, jak sedí na palandě; držel ruce na kolenou, pokyvoval nohama obutýma do bačkor a zamračeně na ně pohlížel.

Na konci chodby byla dvířka vedoucí do světnice, kde byli sčítající. To byla světnice paní celého třicátého čísla; najímala celé číslo od Ivana Fedoroviče a pronajímala je podnájemníkům a noclehářům. V této drobounké její světničce pod cínovým obrazem seděl sčítající student s lístky; jako vyšetřující vyptával se muže v košili a vestě. To byl přítel paní, který za ni odpovídal na otázky. Byla tu též paní, stará žena, a dva zvědavci z podnájemníkův. Když jsem vešel, světnice se docela naplnila. Protlačil jsem se ke stolu. Pozdravili jsme se se studentem, a on pokračoval ve svém výslechu. A já jsem si prohlížel a vyptával obyvatelů tohoto bytu pro svůj účel.

Vyšlo najevo, že v tomto prvním bytu nenalezl jsem ani jediného člověka, na nějž by se mohla vylíti má dobročinnost. Paní přese všechnu chudobu, těsnotu a špinavost bytu, která mě překvapila po palácích, v nichž bydlím, žila v dostatku proti městským chudým obyvatelům, proti vesnické nouzi, kterou jsem dobře znal, žila však i v přepychu. Měla prachovou postel, prošívanou pokrývku, samovar, kožich, skříň s nádobím. Stejně uspokojivě vypadal také přítel paní. Měl hodinky s řetízkem. Podnájemníci byli chudi, ale nebylo ani jediného takového, který by potřeboval okamžitě pomoci: žena opuštěná mužem s dětmi, peroucí prádlo, stařenka vdova bez prostředků k živobytí, jak řekla, a onen mužík v bačkorách, který mi řekl, že nejedl toho dne. Ale po vyptávání se ukázalo, že všechny ty osoby netrpí zvláštní nouze a že je třeba s nimi trochu se seznámiti, aby jim bylo možno pomoci.

Když jsem navrhl ženě opuštěné mužem, aby dala děti do útulny, smála se, zamyslila se, pěkně děkovala, ale jak bylo patrno, nepřála si toho; chtěla by raději peněžní pomoc. Starší děvče pomáhá jí prát a prostřední chová chlapce. Stařenka velice prosila, aby byla dána do chudobince, ale když jsem si prohlédl její kout, uviděl jsem, že stařenka nemá nouze. Měla truhličku s majetkem, čajník s plechovou špičkou, dva koflíky a krabičky s čajem a cukrem. Dělala punčochy a rukavičky a dostávala měsíční podporu od dobrodějky. Mužík pak patrně trpěl ne tak nedostatkem jídla, jako kocovinou, a vše, co by mu kdo dal, šlo by do krčmy. Tedy v tom bytě nebylo takových, které bych mohl obšťastniti, dám-li jim peníze. A byli to chudí, jak se mi ukázalo, pochybní. Zapsal jsem stařenku, ženu s dětmi a mužíka a rozhodl jsem, že bude třeba jimi se obírati, ale až odbudu ty obzvláště nešťastné, s nimiž, čekal jsem, že se sejdu v tomto domě. Rozhodl jsem, že v pomoci, kterou budeme poskytovati, je třeba pořádku: napřed nejnešťastnějším a potom hned těmto. Ale v následujícím a následujícím bytu bylo totéž, všichni byli takoví, že je bylo třeba podrobněji pozorovati, než by jim bylo možno pomoci. Nešťastníků však takových, kterým dáti (jen) peníze, a oni aby se z nešťastných stali šťastnými, takových nebylo. Jakkoliv je mi hanba to říci, počal jsem pociťovati zklamání, že jsem nenacházel v těchto domech ničeho podobného tomu, co jsem očekával. Čekal jsem, že naleznu zde zvláštní lidi, ale když jsem prošel všemi byty, přesvědčil jsem se, že obyvatelé těchto domů vůbec nejsou zvláštní lidé, nýbrž právě takoví lidé jako ti, mezi nimiž jsem žil. Právě jako mezi námi, tak i mezi nimi byli lidé více nebo méně dobří, byli více nebo méně špatní, šťastní nebo nešťastní. Nešťastní byli právě takoví nešťastní, jako nešťastný mezi námi, tj. takoví nešťastní, jejichž neštěstí nepocházelo z vnějších okolností, nýbrž z nich samých, neštěstí takové, které nelze napraviti nějakou bankovkou.

VI. kapitola

Obyvatelé těchto domů tvoří nejnižší vrstvu městského obyvatelstva, jehož v Moskvě je pravděpodobně více než 100 tisíc. Tu, v tomto domě, jsou představitelé tohoto obyvatelstva všeho druhu: jsou tu drobní domácí páni a řemeslníci, obuvníci, kartáčníci, truhláři, soustružníci, příštipkáři, krejčí, kováři, tu jsou drožkáři, sami o sobě žijící překupníci a obchodníci, pradleny, švadleny, lichváři, nádeníci a lidé bez určitých zaměstnání, a tu byli též žebráci a nevěstky.

Bylo zde mnoho týchž lidí, které jsem viděl u vchodu do Ljapinova domu, ale tito lidé byli roztroušeni tu mezi dělným lidem. A kromě toho ony jsem viděl v nejnešťastnější jejich dobu, kdy projedeno a propito vše a kdy oni schřadlí zimou, vyhánění z hostinců, čekají jako na manu nebeskou, aby byli vpuštěni do bezplatné noclehárny a odtud do zaslíbeného vězení, aby byli dopraveni do domovské obce; zde však jsem je viděl prostřed většiny dělníků a v dobu, kdy tak neb onak opatřeny 3 neb 5 kop. na nocleh, někdy rubl na jídlo a pití.

A jakkoliv je divno to říci, nepociťoval jsem zde nejen ničeho podobného tomu pocitu, který jsem měl v Ljapinově domě, nýbrž naopak za první obchůzky já i studenti měli jsme pocit skoro příjemný — ano, proč říkám »skoro příjemný?« To jest nepravda; pocit, způsobený obcováním s těmito lidmi, jakkoliv jest divno to říci, byl pocit přímo příjemný.

Prvý dojem byl ten, že většina bydlících zde jsou veskrze pracovití lidé a velmi dobří lidé.

Dobrou polovinu obyvatelů jsme zastihovali při práci; pradleny u koryt, truhláře při hoblicích, obuvníky na jejich stolicích. Těsné byty byly plny lidí, a energicky, vesele se pracovalo. Páchlo tu potem od práce a u obuvníka koží, u truhláře hoblovačkami, bylo slyšeti často písně a objevovaly se vyhrnuté svalovité ruce, hbitě a obratně dělající navyklé pohyby. Vítali nás všude vesele a přívětivě: skoro všude naše vtržení do denního života těchto lidí nejen nezpůsobilo těch ambicí, snahu ukázati vlastní důležitost, což příchod sčítajících způsobil ve většině bytů lidí zámožných, nejen nezpůsobil toho, nýbrž naopak na všecky otázky naše odpovídali, jak se patří, nepřikládajíce jim zvláštního významu. Otázky naše jen byly jim příležitostí, aby se obveselili a zažertovali o tom, jak koho zapsati, koho za dva a kde dva za jednoho a tak dále.

Mnohé jsme zastihovali při obědě nebo čaji a pokaždé na pozdrav náš: »Chléb a sůl«, nebo »Čaj a cukr« odpovídali: »Poslužte si«, a dokonce se uhýbali dělajíce nám místo. Místo pelechu obyvatelů stále se měnících, který jsme myslili, že tu nalezneme, ukázalo se, že v tomto domě bylo mnoho bytů, v nichžto lidé bydlí dlouhou dobu. Truhlář s dělníky a obuvník s pomocníky bydlí tu deset let. U obuvníka bylo velmi špinavo a těsno, ale lidé všichni při práci byli velmi veselí. Pokoušel jsem se pohovořiti s jedním z dělníků, chtěje vyzvěděti něco o neutěšených poměrech jeho, zadlužení u mistra, ale dělník mně neporozuměl a s nejlepší stránky se vyjádřil o mistrovi a o svém životě.

V jednom bytě žili stařeček se stařenkou. Prodávají jablka. Světnička jejich byla teplá, čistá a útulná. Na podlaze byly položeny slaměné víšky; dostávají je v jablečném skladu. Mají truhlice, skříň, samovar, nádobí. V koutě bylo mnoho obrazů, plápolají dvě lampičky; na stěně pověšeny kožichy, kryté prostěradlem. Stařenka s hvězdovitými vráskami, přívětivá, hovorná, patrně sama má radost ze svého slušného tichého živobytí. Ivan Fedotyč, pán hostince a bytů, přišel z hostince a chodil s námi. Přívětivě žertoval s mnohými bytnými, jmenuje je všechny jménem křestním a oteckým, a dělal nám krátké charakteristiky. Všichni byli lidé jako lidé, Martinové, Semenovičové, Petrové, Marie Ivánovny, — lidé, kteří nepokládají sebe za nešťastné, nýbrž pokládají se za lidi a skutečně jimi jsou jako všichni lidé.

Čekali isme, že uvidíme hrozné věci. A najednou místo těch hrozných věcí se nám objevily nejen nehrozné, nýbrž dobré věci, které mimovolně vzbuzovaly naši úctu. A těchto dobrých lidí bylo tak mnoho, že otrhaní, hynoucí, zahálející lidé, kteří se zřídka ocitali mezi nimi, nerušili hlavního dojmu.

Studenty to tak nezaráželo jako mě. Šli prostě vykonati věc užitečnou jak myslili, pro vědu, a zároveň při tom konali svá nahodilá pozorování; ale já jsem byl dobrodinec, šel jsem s tím úmyslem, abych pomohl nešťastným, hynoucím, pokleslým lidem, které naleznu v tom domě, jak jsem myslil. A najednou místo nešťastných, hynoucích, kleslých viděl jsem většinu lidí pracujících, klidných, spokojených, veselých, přívětivých a velmi dobrých.

Zvláště živě jsem to pociťoval, když jsem se setkával v těchto bytech s toutéž křiklavou bídou, které jsem se chystal pomáhati.

Když jsem se setkával s touto bídou, vždycky jsem shledal, že už byla zmírněna, že už byla podána ta pomoc, kterou jsem chtěl podati. Pomoc ta byla podána přede mnou a kým podána? Týmiž nešťastnými, kleslými tvory, které jsem se chystal zachraňovati, a podána tak, jak já bych ji nemohl podati.

V jednom sklepě ležel jednooký stařec, stižený tyfem. Stařec neměl nikoho. Ovdovělá žena s děvčetem, cizí mu, ale sousedící s ním v koutě, chodila k němu a napájela jej čajem a kupovala za své peníze léky. V jiném bytě ležela žena v horečce omladnic. Nevěstka kolébala děcko, dělala mu cumlík a dva dny nevycházela za svým zaměstnáním. Děvčátko, které zůstalo sirotkem, bylo vzato do rodiny krejčího, se třemi vlastními dětmi. Zbývali tedy ti nešťastní, zahálející lidé, úředníci, písaři, lokajové bez míst, žebráci, opilci, nevěstky, děti, jimž nebylo možno pomoci najednou penězi, nýbrž které bylo třeba poznati trochu, uvážiti o nich a zaopatřiti je. Hledal jsem prostě nešťastné, nešťastné bídou, kterým možno pomoci, když s nimi rozdělíme svůj nadbytek a, jak se mně zdálo, nějakou zvláštní náhodou se takoví lidé nevyskytovali, nýbrž stále se namanovali takoví nešťastníci, kterým třeba věnovati mnoho času a péče.

VII. kapitola

Nešťastníci, které jsem zapisoval, sami se roztřídili v mé mysli ve tři skupiny, totiž: v takové, kdož pozbyli svého dřívějšího výhodného postavení a čekají na návrat k němu (takoví lidé byli i z vyšší třídy); potom nevěstky, kterých jest velmi mnoho v těchto domech, a třetí skupinou jsou děti. Nejvíce jsem nalezl a zapsal lidí první skupiny, lidí, kteří pozbyli dřívějšího výhodného postavení a chtěli se vrátiti k němu. Lidí takových, zvláště ze šlechtické, úřednické třídy, bylo velmi mnoho v těchto domech. Skoro ve všech bytech, do nichž jsme vcházeli s domácím pánem Ivanem Fedotyčem, říkal nám: »Tu je možno, abychom nevyplňovali sami bytové listiny; tu je člověk, který všecko to umí, není-li jen nyní opilý.«

A Ivan Fedotyč vyzýval jménem křestním i oteckým toho člověka, který byl vždy jeden z pokleslých lidí vyšší třídy. Na vyzvání Ivana Fedotyče kdesi z temného kouta vylézal bývalý bohatý šlechtic nebo úředník, obyčejně opilý a vždy svlečený. Nebyl-li opilý, vždy se ochotně zabral do práce jemu nabídnuté, významně kýval hlavou, vkládal své poznámky s učenými termíny a s ostražitou něžností držel v třesoucích se, špinavých rukou čisťounký tiskopis na červeném papíru a hrdě i opovržlivě se ohlížel na své spolubydlící, jakoby triumfoval před nimi, kteří tolikrát jej ponížili svou převahou vzdělání. Patrně měl radost, že se stýká s tím světem, v němž se tisknou listiny na červeném papíře, s tím světem, ve kterém sám kdysi byl. Skoro vždy na mé dotazy o jeho životu člověk ten nejen ochotně, nýbrž s radostí vypravoval nazpaměť naučenou jako modlitbu historii o těch neštěstích, jimiž byl postižen, a hlavně o dřívějším svém postavení, v němž by měl býti podle svého vychování.

Takových lidí jest velmi mnoho roztroušeno po všech koutech Ržanova domu. Jeden z bytů byl napěchován jen jimi, muži a ženami. Když jsme právě přicházeli k nim, Ivan Fedotyč řekl nám: »Nu, to je nyní šlechtická.« Byt byl docela plný: skoro všichni, čtyřicet osob, byli doma. Více osob pokleslých, nešťastných a starých opuchlých i mladých bledých, rozpačitých obličejů nebylo v celém domě. Pohovořil jsem s některými z nich. Skoro stále táž historie, jenže v rozličných stupních vývoje. Každý z nich býval bohat, buď otec, buď bratr nebo strýc jeho byli nebo ještě jsou bohatí, buď otec jeho neb on sám měl skvělé místo. Potom se přihodilo neštěstí, jímž jsou vinni buď závistníci, buď vlastní dobrota, nebo zvláštní náhoda, a on pozbyl všeho a musí hynouti v tomto nepřiměřeném, nepřátelském prostředí, — všivý, otrhaný, s opilci a zhýralci, živě se játry a chlebem a žebraje. Všecky myšlenky, přání, vzpomínky těchto lidí byly obráceny jen k minulosti. Přítomnost se jim zdá něčím neskutečným, odporným, co nezasluhuje pozornosti. U žádného z nich není přítomnosti. Jsou jen vzpomínky na minulost a naděje v budoucnost, které se mohou každou chvíli uskutečniti; k jejich uskutečnění je třeba maličkosti, ale právě té maličkosti není, není kde vzíti, a tak hyne nadarmo život, u jednoho prvý rok, u druhého pátý, u třetího třicátý. Jedni se potřebují jen slušně obléci, aby se dostavili k známé osobě jim nakloněné, jiný jen obléci se, zaplatiti dluh a dojeti do Orla; třetí potřebuje vyplatiti jen zastavené věci a potřebuje jen malých prostředků, aby pokračoval v procesu, který jistě se rozhodne v jeho prospěch, a potom všecko bude zase v pořádku. Všichni povídají, že potřebují něčeho vnějšího, aby znovu se dostali do poměrů, o nichž myslí, že jsou pro ně přirozené a šťastné.

Kdybych nebyl býval omámen hrdostí ze své ctnosti, bylo by stačilo, abych se jen maloučko zadíval do jejich mladých i starých obličejů, většinou slabých, citlivých, ale dobrých, a byl bych pochopil, že neštěstí jejich nelze napraviti vnějšími prostředky, že v nijakém postavení nemohou býti šťastni, zůstane-li jejich názor na život týž, že nejsou nějací zvláštní lidé, v poměrech obzvláště nešťastných, nýbrž že jsou právě takoví lidé, jakými jsme obklopeni se všech stran, jací jsme my sami. Pamatuji se, že mně zvláště bylo těžko obcovati s nešťastníky toho druhu. Nyní chápu, čím to bylo: v nich jako v zrcadle viděl jsem sama sebe. Kdybych se byl zamyslil o svém životě a o životě lidí naší třídy, byl bych uviděl, že mezi těmi a oněmi není podstatného rozdílu.

Bydlí-li lidé mého okolí nyní ve velkých bytech a ve svých domech na Sivcevém Vrážku a na Dmitrovce, a nikoli ve Ržanově domě, jedí a pijí sladká jídla, a ne pouze játra a slanečka s chlebem, to nevadí, aby nebyli zrovna takovými nešťastníky. Zrovna tak jsou nespokojeni se svým postavením, litují minulosti a přejí si lepšího postavení, a toto lepší postavení, kterého si přejí, je zrovna takové, jakého si přejí obyvatelé Ržanova domu, tj. takového, při němž mohou se méně namáhati a více užívati práce jiných. Rozdíl jest jen v stupni a čase. Kdybych se byl zamyslil tehdy, byl bych to pochopil, ale nezamýšlel jsem se, nýbrž tázal jsem se těchto lidí a zapisoval je, předpokládaje, že jim pomohu, až seznám podrobnosti o jejich rozličných poměrech a nedostatcích. Nechápal jsem, že pomoci takovému člověku můžeme jen tím, změníme-li jeho názor na svět. Ale abychom změnili názor na svět jiného člověka, musíme sami míti svůj lepší názor na svět a žíti souhlasně s ním, avšak měl jsem zrovna takový názor světový, jako oni a žil jsem souhlasně s tím názorem na svět, který musel býti změněn, aby lidé tito přestali býti nešťastni.

Neviděl jsem, že lidé tito jsou nešťastni ne proto, že nemají takořka výživné potravy, nýbrž protože jejich žaludek se pokazil, a že již potřebují potravy nikoliv výživné, nýbrž dráždící chuť; neviděl jsem, že jest třeba dáti jim nikoliv jídlo, abychom jim pomohli, nýbrž vyléčiti jejich pokažené žaludky. Ačkoliv tím předbíhám, řeknu tu, že ze všech těch lidí, které jsem zapsal, skutečně jsem nepomohl žádnému přes to, že pro některé z nich bylo uděláno, čeho si přáli, a co, jak se zdálo, mohlo by je povznésti. Z nich jsou mi zvláště známi tři lidé. Všichni tři po mnohonásobném povznesení a poklesnutí jsou nyní ve stavu právě takovém, v jakém byli tři léta před tím.

VIII. kapitola

Druhá skupina nešťastníků, kterým jsem také doufal pomoci později, byly nevěstky; takových žen bylo ve Ržanově domě velmi mnoho a všelikých druhů, od mladých a ženám podobných do starých, strašných a hrozných, které pozbyly podoby lidské. Naděje ta, že pomohu těmto ženám, čehož jsem s počátku nezamýšlel, vznikla ve mně po této příhodě:

Bylo to prostřed naší obchůzky. Už jsme měli jakousi mechanickou obratnost v jednání. Majíce s někým novým jednati hned jsme se tázali po bytném; jeden z nás si sedl, očišťuje si nějaké místo, aby mohl zapisovati, a jiný chodil po koutech a vyptával se každého člověka zvláště po koutech bytu, a sděloval tyto zprávy se zapisujícím.

Když jsme vešli do jednoho ze sklepních bytů, student šel vyhledat bytného, a já jsem se vyptával všech, kdož byli v bytě. Byt byl zařízen takto: prostřed šestiloketní světnice do čtverce byla kamna. Od kamen jdou hvězdou 4 přehrady, tvořící 4 komůrky. V první, průchodní komůrce se čtyřmi kojkami byli dva lidé, stařec a žena. Rovnou za touto byla podlouhlá komůrka; v ní domácí, mladý měšťák, oblečený ve tmavou soukennou kazajku, slušný a velmi bledý. Nalevo od prvního kouta byla třetí komůrka; tam byl spící muž, patrně opilý, a žena v růžové blůze, uvolněné z předu a stažené zezadu. Čtvrtá komůrka byla za přehradou; do ní se šlo z komůrky bytného.

Student vešel do komůrky domácího, a já jsem zůstal ve vchodní komůrce a vyptával jsem se starce a ženy. Stařec byl sazečem, nyní nemá z čeho žíti. Žena byla žena kuchařova. Prošel jsem do třetí komůrky a tázal jsem se ženy v blůze na spícího člověka. Pravila, že je to host. Tázal jsem se ženy, kdo jest ona. Pravila, že moskevská selka. »Čím se zaměstnáváte?« Zasmála se neodpovídajíc mi. »Čím se živíte?« opakoval jsem mysle, že nerozuměla otázce. »V hostincích sedím,« pravila. Neporozuměl jsem a znova jsem se tázal: »Čím se živíte?« Neodpovídala a smála se. Ze čtvrté komůrky, ve které jsme ještě nebyli, taktéž se zasmály ženské hlasy. Měšťák, pán bytu, vyšel ze své komůrky a přistoupil k nám. Patrně slyšel mé otázky a odpovědi ženiny. Přísně se podíval na ženu a obrátil se ke mně: »Prostitutka,« řekl, patrně jsa spokojen, že zná toto slovo, užívané v úřední mluvě, a že je správně vyslovil. A řekl to se sotva znatelným uctivým úsměvem potěšení, obráceným ke mně, a obrátil se k ženě. A jakmile se obrátil k ní, celý obličej jeho se změnil. Zvláštní opovržlivou rychlou mluvou, jak se mluví se psem, řekl jí, nehledě na ni: »Co tlacháš hloupě: V hostinci sedím? V hostinci sedíš, tedy řekni, jak se patří, prostitutka«, ještě jednou opakoval toto slovo. »Ani vlastního jména nezná.«

Tón ten mě urazil. »Nám se nepatří ostouzeti ji,« pravil jsem. »Kdybychom my všichni řádně žili, nebylo by jich.«

»Ano, už je tomu tak,« pravil bytný, nepřirozeně se usmívaje.

»Tedy jim nemáme vyčítati, nýbrž litovati jich. Což ony za to mohou?«

Nepamatuji se, jak jsem to doslovně řekl, ale pamatuji se, že mě rozhněval opovržlivý tón domácího bytu, plného žen, které nazýval prostitutkami; mně bylo líto této ženy a řekl jsem to i ono. Jen jsem to řekl, už z té komůrky, z níž bylo slyšeti smích, zaskřípala prkna postelí, a nad přehradou, nedosahující do stropu, vznesla se rozcuchaná ženská kudrnatá hlava s malinkýma, opuchlýma očima a leskle červeným obličejem, a za ní druhá a ještě třetí. Patrně se postavily na svých postelích a všechny napjaly krky a zadržujíce dech, s napjatou pozorností mlčky pohlížely na nás.

Nastalo stísněné ticho. Student, jenž se před tím usmíval, zvážněl; pán se zarazil a sklopil oči. Ženy všechny nedýchaly, pohlížely na mne a čekaly. Já jsem byl stísněn nejvíce. Nijak jsem neočekával, že by nahodile pronesené slovo mělo takový účinek. Jako když se Ezechielovo pole smrti, pokryté mrtvými kostmi, zachvělo dotknutím ducha, a mrtvé kosti sebou pohnuly. Řekl jsem nerozmyšlené slovo lásky a soustrasti, a slovo to účinkovalo na všechny tak, jako by jen všichni byli čekali na toto slovo, aby přestali býti mrtvolami a oživli. Všichni se na mě dívali a čekali, co bude dále. Čekali, že řeknu ta slova a vykonám ty skutky, jimiž by se kosti sblížily, obrostly masem a oživly. Ale cítil jsem, že nemám takových slov, takových skutků, jimiž bych mohl pokračovati v začatém, cítil jsem v hloubi duše, že jsem lhal, že sám jsem právě takový jak oni, že nemám už co mluviti, a jal jsem se zapisovati do listin jména a povolání všech osob v tomto bytě. Tato příhoda mě uvedla do nového bludu, na myšlenku, že možno pomoci i těmto nešťastnicím. Mně se tehdy v mém sebeklamu zdálo, že je to velmi snadné. Pravil jsem si: Zapíšeme i tyto ženy a potom se my (kdo jsou ti »my«, jsem si nezodpověděl), až všecko zapíšeme, dáme do toho. Myslil jsem, že my, kteří jsme přiváděli a přivádíme tyto ženy do toho stavu po několik pokolení, jednoho krásného dne si usmyslíme a hned napravíme všechno to. A zatím, kdybych si byl jen vzpomněl na rozhovor s tou nevěstkou, která kolébala dítě nemocné sedminedělky, byl bych mohl pochopiti všechen nerozum takové domněnky.

Když jsme uviděli tuto ženu s dítětem, myslili jsme, že je to její dítě. Na otázku: kdo jest? přímo řekla, že jest nevěstka. Neřekla: prostitutka. Jen měšťan, pán bytu, užil toho hrozného slova. Domněnka, že má dítě, vnukla mi myšlenku vyvésti ji z jejího stavu. Tázal jsem se: »To je vaše dítě?«

»Ne, to je téhle ženy.«

»Proč pak vy je chováte?«

»Nu, prosila mě; umírá.«

Ačkoliv domněnka má se ukázala nesprávnou, dále jsem s ní mluvil tímtéž smyslem. Vyptával jsem se jí, kdo jest a jak se dostala do takových poměrů. Ochotně a velmi prostě vypravovala mi svůj příběh. Byla moskevská rodačka, dcera továrního dělníka. Osiřela, vzala ji k sobě teta. Od tety začala choditi po hospodách. Teta nyní umřela. Když jsem se jí tázal, zdali nechce změniti život, otázka má patrně nijak jí nezajímala. Jak pak může zajímati člověka domněnka o něčem zcela nemožném? Usmála se a řekla: »Ale kdo pak si mě vezme se žlutým lístkem?«

»Nu, což kdybyste se dostala za kuchařku někde?« pravil jsem.

Mně přišla ta myšlenka proto, že byla žena silná, rusá, s dobrým a přihlouplým okrouhlým obličejem. Takové bývají kuchařky. Má slova se jí patrně nelíbila. Opakovala:

»Za kuchařku, ale vždyť neumím ani chleba péci,« pravila a zasmála se. Řekla, že neumí, ale viděl jsem podle výrazu jejího obličeje, že ani nechce býti kuchařkou, že pokládá postavení a povolání kuchařčino za nízké.

Žena tato, která nemocné nejprostším způsobem obětovala, jako vdova z evangelia, vše, co měla, zároveň, jako jiné družky její, má postavení pracujícího člověka za nízké a hodné opovržení. Byla vychována tak, aby žila nepracujíc, a tím životem, který její okolí pro ni pokládá přirozeným. V tom tkví její neštěstí. A tímto neštěstím klesla a jest udržována ve svém stavu. To ji přivedlo k tomu, že sedí v hostinci. Kdo pak z nás, mužů nebo žen, vyvede ji z tohoto lživého názoru životního? Kde jsou mezi námi ti lidé, kteří jsou přesvědčeni, že každý život trávený v práci jest úctyhodnější než život trávený v zahálce, — jsou přesvědčeni o tom a žijí podle tohoto přesvědčení a podle tohoto přesvědčení cení a váží si lidí? Kdybych se byl nad tím trochu zamyslil, byl bych mohl pochopiti, že ani já, ani nikdo z těch, koho znám, nemůže léčiti tuto nemoc.

Byl bych mohl pochopiti, že tyto hlavy, které se vynořily za přehradou, užaslé a pohnuté, jevily jen úžas z vyjádřeného soucitu s nimi, ale nijak naději, že je polepšíme od nemravnosti. Nevidí nemravnosti svého života. Vidí, že jimi opovrhují a spílají jim, ale proč jimi tak opovrhují, není jim možno pochopiti. Žily tak od dětství mezi ženami zrovna takovými, které to vědí velmi dobře, vždy byly a jsou, a které jsou nutny ve společnosti, tak nutny, že existují vládní úředníci, kteří pečují o jejich pravidelnou existenci. Mimo to vědí, že mají moc nad lidmi, a podrobují si je a vládnou jimi často více než jiné ženy. Vidí, že postavení jejich ve společnosti přes to, že jim vždy spílají, uznávají i ženy, i muži, i vláda, a proto nemohou nijak pochopiti, v čem se mají napraviti. Na jedné z obchůzek student mi vypravoval, že v jednom z bytů jest žena, zaprodávající svou 13letou dceru. Chtěje zachrániti toto děvče schválně jsem šel do tohoto bytu. Matka i dcera žijí ve velké bídě. Matka maličká, snědá, čtyřicetiletá prostitutka, byla nejen ohyzdná, nýbrž nepříjemně ohyzdná. Dcera byla stejně nepříjemná. Na všechny mé vzdálené otázky o jejich životě matka mi krátce odpovídala nedůvěřivě a nepřátelsky, patrně cítíc ve mně nepřítele, jenž má zlé úmysly; dcera neodpovídala, dokud se nepodívala na matku, a patrně úplně důvěřovala matce. Upřímného soucitu nevzbudily ve mně, spíše odpor. Ale rozhodl jsem se, že je nutno zachrániti dceru, vzbuditi zájem u dam, které měly soucit s bídným postavením těchto žen, a poslati je sem. Ale kdybych byl trochu přemýšlel o celé té dlouhé minulosti matčině, o tom, jak porodila, vyživila a vychovala tuto dceru ve svých poměrech, jistě bez sebe menší pomoci od lidí a s těžkými obětmi, kdybych byl trochu přemýšlel o tom životním názoru, který se utvořil u této ženy, byl bych pochopil, že ve skutku matčině není rozhodně nic špatného a nemravného; dělala a dělá pro dceru vše, co může, tj. to, co má za nejlepší pro sebe. Odníti násilně můžeme tuto dceru matce; ale přesvědčiti matku, že jedná špatně prodávajíc svou dceru, nemůžeme. Jestliže zachraňujeme, měli jsme tuto ženu-matku zachrániti mnohem spíše, zachrániti od toho životního názoru schvalovaného všemi, při němžto žena může žíti bez manželství, tj. bez rození dětí a bez práce, sloužíc jen ukojení smyslnosti. Kdybych byl trochu o tom přemýšlel, byl bych pochopil, že většina těch dam, které jsem chtěl poslati sem, aby zachránily toto děvče, nejen samy žijí bez rození dětí a bez práce, sloužíce jen ukojení smyslnosti, nýbrž i vědomě vychovávají své dítky pro tentýž život: ta matka vede děvče do hospody, ona do plesů. Avšak ta i ona matka má tentýž názor na svět, totiž že žena má ukájeti chtíč mužův a za to ji mají živiti, šatiti a šetřiti. Jak pak tedy naše dámy budou napravovati tuto ženu a její dceru?

IX. kapitola

Ještě podivnější byl můj poměr k dětem. V úloze dobrodince obracel jsem pozornost i na děti, chtěje zachraňovati nevinné bytosti, které hynou v tomto pelechu prostopášnosti, a zapisuje je, abych se jimi obíral později.

Mezi dětmi obzvláště mě překvapil 12letý chlapec Serjoža. Tohoto hbitého, chytrého chlapce, který žil u ševce a zůstal bez přístřeší, protože pán jeho byl uvězněn, jsem politoval z té duše a chtěl jsem udělati mu dobrodiní.

Povím nyní, čím se skončila má dobročinnost k němu, protože příběh s tímto chlapcem nejlépe ukazuje mé lživé postavení v úloze dobrodince. Vzal jsem chlapce k sobě a dal jsem ho do kuchyně. Nebylo přece možno, abych všivého chlapce z pelechu nemravnosti vzal ke svým dětem! A za to, že překážel ne mně, nýbrž našemu služebnictvu v kuchyni, i za to, že taktéž nedával jsem mu jísti já, nýbrž naše kuchařka, i za to, že jsem mu dal obléci nějaké obnošené šaty, měl jsem sebe za velmi dobrého a hodného. Chlapec pobyl u nás týden. Za tento týden jsem mu dvakráte, jda mimo něj, řekl několik slov a na procházce jsem zašel ke známému obuvníkovi nabízeje mu chlapce za učedníka. Mužík, který mě navštívil, zval jej na vesnici za dělníka, do rodiny; chlapec to odmítl a do týdne zmizel. Šel jsem do Ržanova domu poptat se po něm. Vrátil se tam, a v tu dobu, kdy jsem přišel, nebyl doma. Druhý den už chodil na Prěsněnské rybníky, kde se pronajímal za 30 kop. na den do zástupu nějakých divochů v kostýmech, kteří vodili slona. Tam bylo nějaké představení pro obecenstvo. Zašel jsem tam i podruhé, ale on byl tak nevděčen, že se mi patrně vyhýbal. Kdybych se byl tehdy zamyslil o životě tohoto chlapce a o vlastním životě, byl bych pochopil, že chlapec jest pokažen tím, že poznal možnost vesele žíti bez práce, že odvykl práci. A já, abych mu prokázal dobrodiní a napravil ho, vzal jsem jej do svého domu, kde viděl co? Moje děti, starší než on, mladší, i stejného věku, které nikdy nic pro sebe nejen nedělaly, nýbrž všemožně přidělávaly práce jiným, mazaly, kazily vše kolem sebe, přejídaly se mastnou, chutnou a sladkou stravou, rozbíjely nádobí, lily a házely psům taková jídla, která se tomuto hochu zdála býti pamlsky. Jestliže jsem ho vzal z pelechu a přivedl na toto pěkné místo, měl si osvojiti ty názory o životě, které platí na pěkném místě, a podle těch názorů měl pochopiti, že se na pěkném místě má žíti tak, aby člověk ničeho nedělal, nýbrž jedl, pil, sladce a vesele žil. Pravda, nevěděl, že děti mají velké potíže, aby se naučily skloňování latinské a řecké mluvnice, a nemohl by pochopiti účelu těchto potíží. Ale nelze neviděti, že kdyby to pochopil, že by byl příklad mých dětí na něj ještě více působil. Pochopil by potom, že mé děti jsou vychovávány tak, aby nic nepracujíce nyní mohly i na příště, využívajíce svého diplomu, pracovati co možná nejméně a užívati radostí života co možná nejvíce. To také pochopil a nešel k mužíkovi poklízet dobytek a jíst s ním brambory s kvasem, nýbrž šel do zoologické zahrady v kostýmě vodit slona za 30 kop.

Byl bych mohl pochopiti, jak nesmyslné bylo, abych já, který jsem vychovával své děti v úplné zahálce a přepychu, napravoval jiné lidi a jejich děti, hynoucí zahálkou v Ržanově domě, který jsem nazýval pelechem, kde však tři čtvrtiny lidí pracuje pro sebe i pro jiné. Ale nic z toho jsem nechápal.

Dětí v nejbídnějším stavu bylo velmi mnoho ve Ržanově domě; byly tu děti prostitutek, byly tu sirotci, byly děti, které žebráci nosili po ulicích. Všechny byly velmi bídné. Ale pokus můj se Serjožou ukázal mi, že já, žije svým životem, nejsem s to, abych jim pomohl. V tu dobu, kdy Serjoža žil u nás, vznikla ve mně snaha ukrýti mu náš život, obzvláště život našich dětí. Cítil jsem, že všecku mou péči přivésti jej k dobrému, pracovitému životu, ničily příklady života našeho i našich dětí. Vzíti dítě od prostitutky, od žebračky, jest velmi snadné. Velmi snadné jest, má-li peníze, vymýti, vyčistiti je a obléci do čistých šatů, živiti je, aby si vydělávalo svůj chléb, jest nám, kteří si vlastního chleba nevyděláváme, nýbrž kteří děláme opak, — je to nejen těžké, nýbrž nemožné, protože je učíme opaku příkladem svým, obzvláště materiálním zlepšením jeho života, které nic nestojí. Štěně můžeme vzíti, rozmazliti, nakrmiti a naučiti nositi »apport« i míti z něho radost, ale člověka nestačí rozmazliti, vykrmiti a naučiti žíti, tj. méně bráti od jiných a více dávati, ale nemůžeme ho nenaučiti, aby dělal opak, vezmeme-li jej do svého domu nebo do útulny k tomu účelu zařízené.

X. kapitola

Toho pocitu soustrasti k lidem a ošklivosti k sobě, jaký jsem měl v Ljapinově domě, jsem už neměl; byl jsem proniknut přáním, vykonati věc, kterou jsem si vzal na starost, abych konal dobrodiní lidem, jež zde potkám. A zvláštní věc! Zdálo by se, že prokazovati dobrodiní, dávati peníze nuzným, jest velmi pěkná činnost a jistě nakloňuje k lásce k lidem. Ale dopadlo to opačně: tato činnost vzbuzovala ve mně nepřízeň a odpor proti lidem. Na první obchůzce večer odehrál se výjev zrovna takový jako v Ljapinově domě, ale působil docela jiným dojmem.

Začalo to tím, že v jednom z bytů nalezl jsem právě takového nešťastníka, který potřeboval okamžitě pomoci. Nalezl jsem hladovící ženu, jež nejedla dva dny.

Bylo to tak: v jednom velmi velikém, skoro prázdném nocležním bytě, tázal jsem se stařenky, jsou-li tam velmi chudí lidé, kteří nemají čeho jísti. Stařenka se zamyslila a jmenovala mi dva, ale potom, jakoby si vzpomněla: »Ano, zde leží,« pravila vzhlížejíc do jedné z plných kojek, »tuhle ta, se mi zdá, docela nic nejedla.« — Je-li možná? A kdo to je? — »Byla nevěstkou, nyní nikdo si jí nebere, tak nemá odkud vzíti. Paní pořád měla s ní slitování, ale teď ji chce vyhnati... Agafjo, poslechni, Agafjo!« zvolala stařena.

Přistoupili jsme, a na kojce se cosi zdvihlo. Byla to prošedivělá, rozcuchaná žena, hubená jako kostra, pouze ve špinavé roztrhané košili, s očima podivně se lesknoucíma a ztrnulýma. Dívala se ztrnulýma očima mimo nás, chytala hubenou rukou za sebou živůtek, aby přikryla odkrytá kostnatá prsa z pod špinavé košile, a nějak vyrážela: »Čeho, čeho?« Tázal jsem se jí, jak žije. Dlouho nerozuměla a řekla: »Sama nevím, vyhánějí mě.« Tázal jsem se jí, — je to hanba, ruka nepíše, — tázal jsem se jí, pravda-li, že nejedla. Touže zimničně rychlou mluvou řekla, nedívajíc se stále na mě: »Včera jsem nejedla a teď jsem nejedla.«

Dal jsem jí rubl a pamatuji se, že jsem byl velmi rád, že to jiní viděli. Stařenka uviděvši to poprosila mě taktéž o peníze. Mně bylo tak příjemno dávati, že už nepřemýšleje, zda je třeba dávati čili nic, dal jsem něco také stařence. Stařenka mě vyprovodila za dvéře, a lidé stojící na chodbě slyšeli, jak mě velebila. Patrně otázky, které jsem dával o chudobě, vzbudily očekávání, a za námi chodili někteří. V chodbě ještě mě prosili o peníze. Byli mezi prosícími zřejmí opilci, kteří na mě nepříjemně působili, ale jak už jsem jednou dal stařence, neměl jsem práva odepříti ani těmto a začal jsem dávati. Zatím, co jsem rozdával, přišli ještě a ještě. A ve všech bytech nastalo pohnutí. Na schodech a na pavlačích objevili se lidé, kteří šli za mnou. Když jsem vyšel na dvůr, s jedněch schodů rychle seběhl chlapec, protlačuje se zástupem. Neviděl mne a rychle povídal: »Agašce dal rublík.«

Seběhnuv dolů chlapec se připojil k zástupu, který šel za mnou. Vyšel jsem na ulici; lidé rozmanitého druhu šli za mnou a prosili o peníze. Rozdal jsem drobné a zašel do otevřeného krámu, prose kupce, aby mi rozměnil 10 rublů. A tu stalo se totéž, co v Ljapinově domě. Nastala strašná vřava. Stařeny, šlechtici, mužíci, děti mačkali se u krámu natahujíce ruce; dával jsem a některých jsem se vyptával na jejich život a zapisoval je do svého zápisníku. Kupec, maje zahrnutý kožešinový límec svého kožichu, seděl jako modla, zřídka vzhlížel na zástup a opět odvrátil oči. Patrně cítil jako všichni, že je to hloupost, ale říci toho nemohl.

V Ljapinově domě mě zarazila bída a ponížení lidské a cítil jsem se tím vinen, cítil jsem přání a možnost býti lepším. Nyní však stejný výjev způsobil ve mně něco docela jiného: pociťoval jsem za prvé nepříznivý pocit proti mnohým z těch, kteří mě oblehli, a za druhé nepokoj o tom, co myslí o mně kupci a šlechtici.

Když jsem se vrátil domů toho dne, byl jsem sklíčen na duchu. Cítil jsem, že to, co jsem dělal, bylo hloupé a nemravné. Ale jako vždy bývá z vnitřního zmatku, mnoho jsem mluvil o vykonané práci, jako bych nikterak nepochyboval o jejím úspěchu.

Druhý den jsem šel sám k těm z osob mnou zapsaných, které se mi zdály nejbídnějšími a jimž bylo snáze pomoci, jak se mi zdálo. Jak jsem už pravil, žádné z těchto osob jsem nepomohl. Pomáhati jim se ukázalo těžším, než jsem myslil. A ať už proto, že jsem neuměl nebo že jsem nemohl, jen jsem podráždil tyto lidi a nikomu jsem nepomohl. Několikráte jsem byl do závěreční obchůzky ve Ržanově domě a pokaždé dálo se totéž; obklopil mě zástup prosících lidí, v jejichž davu jsem se úplně ztrácel. Cítil jsem, že jest nemožno něco udělati, protože jich bylo příliš mnoho, a proto jsem pociťoval nepřízeň k nim, ježto jest jich tak mnoho, ale vedle toho ani žádný z nich jednotlivě si mne nezískával. Cítil jsem, že každý z nich říká mi nepravdu nebo ne všecku pravdu a vidí ve mně jen měšec, z něhož může vytáhnouti peníze. A velmi často se mi zdálo, že tytéž peníze, které chce ode mne, nezlepšují, nýbrž zhoršují jeho stav. Čím častěji jsem chodil do těchto domů, čím více jsem se stýkal s tamějšími lidmi, tím více jsem poznával, že jest nemožno něco udělati, ale přece jsem neupustil od svého hloupého zámyslu do poslední noční obchůzky sčítací.

Mně je obzvláště hanba vzpomenouti si na tuto poslední obchůzku. Dosud jsem chodil sám, ale tenkrát nás přišlo 200 osob najednou. V 7 hodin se počali u mne shromažďovati všichni ti, kdož se chtěli účastniti této poslední noční obchůzky. To byli skoro napořád neznámí: studenti, jeden důstojník, a dva moji šlechtičtí známí, kteří říkajíce obvyklé: c'est très interessant! prosili mě, abych je přijal mezi sčítající.

Velkosvětští známí moji se oblékli zvláště v nějaké lovecké kamizoly a vysoké cestovní boty, v kostým, v jakém jezdili na cestu, na hon a který se podle jejich mínění hodil k jízdě do nocležního domu. Vzali s sebou zvláštní zápisníky a neobyčejné tužky. Byli v tom zvláštním rozčilení, v němž se vydávají na hon, na souboj nebo na vojnu. Na nich nejjasněji bylo viděti hloupost a faleš našeho postavení; ale i my všechni ostatní jsme byli v takovém falešném postavení. Před odjezdem měli jsme mezi sebou poradu, na způsob válečné rady, jak a čím začínati, jak se rozděliti atd. Porada byla zrovna taková, jako v radách, shromážděních a komisích, tj. každý mluvil ne proto, že měl co říci nebo dověděti se, nýbrž proto, že každý vymýšlel, aby i on měl co říci, aby nezůstal za jinými. Ale v těchto rozhovorech nikdo nevzpomínal dobročinnosti, o níž jsem se všemi tolikráte mluvil. Ač mi bylo hanba, cítil jsem, že opět musím připomenouti dobročinnost, tj. abychom si při obchůzce všímali a zapisovali všechny ty, které nalezneme při této obchůzce v bídných poměrech. A vždy mi bylo hanba mluviti o tom, ale tu, prostřed naší rozčilené přípravy k odchodu, stěží jsem to mohl vysloviti. Všichni mě vyslechli, jak se zdálo, se zármutkem a při tom všichni slovy souhlasili, ale bylo viděti, že všichni věděli, že je to hloupost, a že z toho nic nepojde, a všichni opět hned začali mluviti o jiné věci. Trvalo to do té doby, až bylo čas jeti, a jeli jsme.

Přijeli jsme do hostince, svolali číšníky a rozbírali své mapy. Když nám bylo oznámeno, že se lid dověděl o obchůzce a odchází z bytů, poprosili jsme hostinského, aby zavřel vrata, a sami jsme šli na dvůr přemluvit odcházející lidi ujišťujíce je, že nikdo se neptá po jejich listinách. Vzpomínám si na zvláštní tíživý dojem, který ve mně vzbudili tito poplašení nocleháři: otrhaní, polosvlečení, všichni se mi zdáli vysokými při světle svítilny v temnotě dvora; polekaní a hrozní svou polekaností stáli v hromadě okolo zapáchajícího záchodu, poslouchali naše ujišťování a nevěřili nám; patrně byli na všecko připraveni jako štvaná zvěř, aby se jen před námi zachránili. Páni rozličných druhů: i jako strážníci, městští a vesničtí, i jako vyšetřovatelé, i jako soudcové, celý život štvou je po městech, po vsích, po cestách, po ulicích, po hospodách, po noclehárnách, a nyní najednou tito páni přijeli a zavřeli vrata jen proto, aby je spočítali; tomu tak těžko mohou uvěřiti jako zajíci, že psi nepřišli lovit, nýbrž sčítat je. Ale vrata byla zavřena, a vyburcovaní nocležníci se vrátili, my pak jsme šli rozdělivše se ve skupiny. Se mnou byli dva šlechtici a dva studenti. Před námi ve tmě šel Váňa v plášti a bílých kalhotách se svítilnou a za ním my. Šli jsme do známých bytů. Místnosti byly mi známy, někteří lidé taktéž, ale většina lidí byla nová; divadlo bylo nové a hroznější než to, které jsem viděl v Ljapinově domě. Všechny byty byly plny, všechny kojky byly zabrány, a to ne jedním, nýbrž často dvěma. Hrozná byla podívaná na těsnotu, v níž se tlačil tento lid, a na směsici žen i mužů. Všechny ženy nadobro spité spaly s muži. Mnohé ženy s dětmi na úzkých kojkách spaly s cizími muži. Hrozná byla podívaná na nouzi, špínu, otrhanost a polekanost tohoto lidu. A hlavně hrozná podívaná na to ohromné množství lidí, kteří byli v tomto stavu. Jeden byt a potom druhý, zrovna takový, a třetí, a desátý, a dvacátý, a není jim konce. A všude tentýž zápach, totéž dusno, těsnota, totéž smíšení pohlaví, titíž mužové a ženy spití do bezvědomí a tatáž polekanost, pokora a vina na všech obličejích; a mně bylo zase hanba a bolelo mě, jako v Ljapinově domě, a pochopil jsem, že to, co jsem si vzal na starost, bylo odporné, hloupé a proto nemožné. A už jsem nikoho nezapisoval a nevyptával se věda, že z toho nic nepojde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co máme tedy dělati?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.