Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

KRÁLOVSTVÍ

BOŽÍ VE VÁS

Křesťanství nikoli jako mystické učení,

nýbrž jako nové pojetí života.

sv. 4

Nakladatelství Michal Legelli

2018

Lev Nikolajevič Tolstoj

Království boží ve vás

podle posledního českého překladu

K. Štěpánka

nakladatelstvím B. Kočí

v Praze roku 1925

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 8. publikaci

elektronické vydání první

283 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2018

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907288-4-4 (epub)

ISBN 978-80-907288-5-1 (azw3)

KRÁLOVSTVÍ

BOŽÍ VE VÁS

Úvod

Poznáte pravdu a pravda vysvobodí vás. (Jan, VIII. 32.)

Nebojte se těch, kteří zabíjejí tělo, ale duše nemohou zabíti, než raději bojte se toho, kterýž může i duši i tělo zatratit v pekelném ohni. (Matouš X. 28.)

Za drahou cenu koupeni jste; nebuďtež služebníci lidští. (První epišt. ke Korintským, VII. 23.)

Roku 1884 napsal jsem knihu nazvanou: »Jaká je moje víra?«[1] V knize této skutečně vyložil jsem, več věřím.

Vykládaje svoji víru v učení Kristovo, nemohl jsem neprojeviti též, proč nevěřím a pokládám za blud onu církevní víru, jež obyčejně nazývá se křesťanstvím.

Mezi mnohými odchylkami tohoto učení od učení Kristova ukazoval jsem na hlavní odchylku, totiž, že neuznává příkazu neprotiviti se zlu násilím, což zřejměji než jiné odchylky ukazuje na to, že učení Kristovo církevním učením bylo zkaženo.

Věděl jsem velmi málo, jako my všichni, co dělo se a bylo hlásáno i psáno za dřívější doby o otázce neodporovati zlu. Věděl jsem, co bylo řečeno o tomto předměte u církevních otců, Origena, Tertulliana a jiných, věděl jsem též, že byly a jsou některé tak řečené sekty Menonitův, Ochranovských (Herrnhutských), Kvakerův, které nedovolují křesťanu užívati zbraní a nekonají vojenské služby; ale co bylo vykonáno těmito tak řečenými sektami na objasnění této otázky, bylo mi málo známo.

Kniha má byla zadržena ruskou censurou, jak jsem také očekával, ale jednak dík mé pověsti jako spisovatele, jednak proto, že vzbudila zájem lidí, kniha tato rozšířila se v rukopisech a litografických výtiscích v Rusku i v překladech za hranicemi a vyvolala z jedné strany od lidí, souhlasících s mými myšlenkami, řadu zpráv o spisech, psaných o stejném předmětu, z druhé strany řadu kritik o myšlenkách, projevených v knize samé.

Jedno i druhé spolu s historickými zjevy poslední doby objasnilo mi mnohé a přivedlo mne k novým důsledkům a závěrům, jež chci otevřeně říci.

Především promluvím o oněch zprávách, jež dostal jsem o dějinách otázky neprotiviti se zlu; potom o oněch úsudcích, které se týkají této otázky a byly projeveny jak duchovními kritiky, tj. vyznávajícími křesťanské náboženství, tak i světskými, tj. nevyznávajícími křesťanské náboženství; a konečně o oněch závěrech, k nimž byl jsem přiveden jedněmi i druhými, jakož i historickými událostmi poslední doby.

Poznámky pod čarou

[1] Kniha byla vydána v roce 2018 naším nakladatelstvím pod názvem Zpověď. V co věřím? (Pozn. M. L.)

I. kapitola

Učení o neodpírání zlu násilím vyznávalo se a vyznává se menšinou lidí od samého založení křesťanství.

Jedním z prvních ohlasů na moji knihu byly dopisy amerických Kvakerů. V dopisech těchto Kvakeři projevujíce svůj souhlas s mým míněním, že křesťanu jest nepřípustno všechno násilí a válka, oznámili mi podrobnosti o své tak řečeně sektě, která přes 200 let skutkem vyznává učení Kristovo neprotiviti se zlu násilím a neužívala a dosud neužívá zbraně ku své obraně. Zároveň s dopisy poslali mi Kvakeři své brožury, časopisy a knihy. Z těchto zaslaných mi časopisů, brožur a knih seznal jsem, jak dalece již před mnoha lety byla jimi nevývratně dokázána povinnost křesťanova zachovávati přikázání, abychom se neprotivili zlu násilím, a byla dokázána nesprávnost církevního učení, jež připouští popravy a války.

Kvakeři dokázali celou řadou úvah a textů, že s náboženstvím, založeným na mírumilovnosti a lásce k lidstvu, nesrovnává se válka, tj. mrzačení a vraždění lidí, dále ujišťují a dokazují, že nic tak nepomáhalo zatemňovati pravdu Kristovu v očích pohanů a nic tak nepřekáželo rozšíření křesťanství ve světě, jako to, že neuznávali toho přikázání lidé, kteří se nazývali křesťany, a dovolovali válku a násilí. Praví:

»Kristovo učení, jež vniklo do vědomí lidí nikoliv prostřednictvím meče a násilí, nýbrž prostřednictvím neodporování zlu, mírností, pokorou a mírumilovností — může se šířiti ve světě jenom příkladem míru, souhlasu a lásky mezi svými stoupenci.

Křesťan, podle učení samého Boha, může se říditi ve styku s lidmi jenom mírumilovností, a proto nemůže býti takové autority, která by přiměla křesťana jednati proti učení Boha a proti hlavnímu sklonu křesťanovu vzhledem k vlastním bližním.

Pravidlo státní nutnosti, může přiměti ony, kdož pro pozemské výhody snaží se sloučiti neslučitelné, aby zradili zákon boží, — ale pro křesťana, jenž skutečně věří, že následování učení Kristova přináší mu spásu, pravidlo toto nemůže míti významu.«

Poznání činnosti Kvakerův a jejich spisů: Foxe, Penna a zejména knihy Dymonda z roku 1827 — ukázalo mi, že nejenom odedávna jest uznána nemožnost spojovati křesťanství s násilím a válkou, ale že tato nespojitelnost odedávna jest tak jasně a jistě dokázána, že jenom třeba se diviti, jakým způsobem může trvati dále toto nemožné sloučení křesťanského učení s násilím, jež hlásaly a stále hlásají církve.

Mimo zprávy, jež jsem dostal od Kvakerů, asi v téže době dostal jsem také z Ameriky zprávy o témž předměte z docela jiného a dříve mi úplně neznámého pramene.

Syn Williama Lloyda Harrisona, znamenitého zápasníka za svobodu černochů, psal mi, že přečetl moji knihu, v níž nalezl myšlenky podobné těm, jež byly projeveny jeho otcem roku 1838, a maje za to, že bude pro mne zajímavo seznati to, posílá mi deklaraci čili prohlášení neprotivení se — »Non-Resistance«, kterou sestavil jeho otec, skoro před 50 lety.

Prohlášení to vzniklo za těchto okolností: William Lloyd Harrison, uvažoval ve společnosti pro ustálení míru mezi lidmi, jež působila roku 1838 v Americe, o způsobech, jak odstraniti válku, a přišel k závěru, že zavedení všeobecného míru může býti založeno jenom na tom, když se zřejmě uzná přikázání neprotiviti se zlu násilím (Matouš, V, 39.) v plném jeho významu, tak, jak rozumějí mu Kvakeři, s nimiž Harrison byl v přátelských stycích. Když Harrison přišel k takovému závěru, sestavil a předložil společnosti toto prohlášení, jež bylo podepsáno roku 1838 mnohými členy:

Prohlášení zásad, které přijali členové společnosti, založené pro rozšíření všeobecného míru mezi lidmi.

My, níže podepsaní, pokládáme za svou povinnost vzhledem k sobě, k věci, blízké našemu srdci, k zemi, v níž se zdržujeme, a k celému ostatnímu světu, vyhlásiti toto naše vyznání víry a prohlásiti v něm ony zásady, jichž se přidržujeme, cíle, o které usilujeme, a prostředky, jichž hodláme používati, abychom dosáhli všeobecného blahodějného a klidného převratu. Naše vyznání jest toto.

Neuznáváme žádné lidské vlády. Uznáváme jenom jediného Krále a Zákonodárce, jenom jediného Soudce a Vladaře nad lidstvem. Za vlast svoji uznáváme celý svět, za krajany své uznáváme celé lidstvo. Milujeme svoji vlast právě tak, jako milujeme též jiné země. Zájmy, práva našich spoluobčanů nejsou nám dražší než zájmy a práva všeho lidstva. Proto nedopouštíme, aby vlastenecký cit mohl schvalovati mstu za křivdu nebo za škodu, způsobenou našemu národu.

Uznáváme, že národ nemá práva hájiti se vnějším nepřátelům, ani přepadati je. Uznáváme též, že jednotlivci ve svých osobních vztazích nemohou míti tohoto práva. Jednotka nemůže míti většího významu než celek. Nesmí-li vláda činiti odpor cizím dobyvatelům, jejichž cílem jest pustošiti naši vlast a pobíjeti naše spoluobčany, právě tak nesmí činiti se násilný odpor jednotlivým osobnostem, jež ruší veřejný pokoj a hrozí soukromé bezpečnosti. Učení hlásané církvemi, že všechny říše na zemi jsou ustaveny a schváleny Bohem a že všechny vlády, existující ve Spojených státech, v Rusku, v Turecku, odpovídají vůli boží, je právě tak hloupé jako rouhavé. Toto učení představuje Tvůrce našeho jako bytost předpojatou, zavádějící i podporující zlo. Nikdo neodváží se tvrditi, že by vlády, ať jest to v jakékoliv zemi, jednaly vůči svým nepřátelům v duchu učení a podle příkladu Kristova. A proto činnost těchto vlád nemůže býti příjemná Bohu, tedy ani vlády nemohly býti ustanoveny Bohem a musí býti svrženy nikoli silou, nýbrž duchovním obrozením lidstva.

Uznáváme za nekřesťanské a nepřípustné nejen samotné války, jak výbojné, tak i obranné, ale i všecky přípravy k válkám; zřizovati všeliké arsenály, opevnění, válečné lodi, uznáváme za nekřesťanské a nepřípustné trvání všech stálých armád, všeliké vojenské správy, všelikých pomníků, vystavěných na počest vítězství nebo padlých nepřátel, všelikých trofejí, dobytých na bojišti, všeliké oslavy válečných činů, všech záborů provedených vojenskou mocí; uznáváme za nekřesťanské a nepřípustné každé vládní nařízení, vyžadující vojenskou službu od vlastních poddaných.

Proto pokládáme pro sebe za nemožné nejenom sloužiti ve vojsku, nýbrž i zaujímati úřady, které zavazují nás, abychom nutili lidi jednati dobře ze strachu před žalářem nebo trestem smrti. Proto dobrovolně vylučujeme se z vládních zařízení a zříkáme se vší politiky, všech pozemských poct a hodností.

Nepovažujíce se oprávněnými zastávati místo ve státních úřadech, nepovažujeme se oprávněnými voliti na tato místa jiné osoby. Nepovažujeme se také oprávněnými souditi se s lidmi, abychom přiměli je vrátiti, co nám uzmuli. Uznáváme, že jsme povinni dáti i kabát tomu, kdo nám vzal košili, a že vůbec nelze podrobovati ho násilí (Matouš V, 40).

Věříme, že hrdelný řád Starého zákona: »oko za oko, zub za zub,« zrušen byl Ježíšem Kristem, a že podle Nového zákona všem jeho stoupencům hlásá se, aby odpouštěli nepřátelům, místo, co by se mstili, bez výjimky. Ale vymáhati, a to v každém případě, násilím peníze, zavírati do žaláře, posílati do vyhnanství nebo popravovati samozřejmě není odpouštěti křivdy, nýbrž mstíti se.

Dějiny lidstva oplývají důkazy, že hmotné násilí nepomáhá mravnímu obrození a že hříšné sklony lidské mohou býti potlačeny jenom láskou, že zlo může býti zničeno jenom dobrem, že člověk nesmí se spoléhati na sílu ruky, aby se uchránil zla, že pravé bezpečí pro lidi spočívá v dobrotě, dlouhé trpělivosti a milosrdenství, že jenom mírní dostávají v dědictví zemi, ale ti, kdož pozvedají meče, od meče zhynou.

Z toho důvodu a za tím účelem, abychom jistěji zabezpečili život, majetek, svobodu, veřejný klid a osobní blaho lidí jakož i proto, abychom vyplnili vůli onoho, jenž jest Králem kralujících a Pánem panujících, celou duší přijímáme základní učení neprotiviti se zlu zlem, a pevně věříme, že toto učení, které odpovídá všem možným nahodilostem a projevuje vůli Boha, musí konec konců zvítěziti nade všemi zlými silami. Nehlásáme revolucionářského učení. Duch revolucionářského učení jest duch pomsty, násilí a vraždy. Nebojí se Boha a neváží si osobnosti lidské. My však přejeme si býti naplněni duchem Kristovým. Následujíce své základní pravidlo neprotiviti se zlu zlem, nemůžeme vyvolávati spiknutí, vzbouření nebo násilí. Podřizujeme se všem zákonitým ustanovením a všem požadavkům vlády, až na ty, které odporují požadavkům evangelia. Odpor náš obmezuje se pokorným přijetím trestů, jež mají nás stihnouti za neposlušnost. Hodláme bez odporu snášeti všecky proti nám namířené útoky a jsme při tom sami odhodláni, aniž bychom přestali útočiti proti zlu světa, kdekoliv by se objevilo, nahoře nebo dole, v životě politickém, administračním nebo náboženském, usilovati všemi nám dostupnými prostředky k uskutečnění toho, aby říše pozemské sloučily se v jedno království Pána našeho Ježíše Krista. Pokládáme za nepochybnou pravdu, že všechno, co se protiví evangeliu a duchu Jeho a proto náleží zničení, má býti hned ničeno. A proto, věříme-li předpověděm, že nastane doba, kdy meče překují se na rádla a kopí na srpy, musíme okamžitě, bez odkladu na dobu pozdější, činiti to dle sil svých. A proto všichni, kdož vyrábějí, prodávají a užívají zbraně, napomáhají všelikým vojenským přípravám, tím samým ozbrojují se proti klidnému panování Syna božího na zemi.

Když jsme projevili své zásady, povíme nyní, jakými cestami hodláme dosáhnouti svého cíle.

Hodláme zvítěziti »šíleným hlásáním«. Vynasnažíme se šířiti své názory mezi všemi lidmi, ať náležejí k jakýmkoliv národům, vyznáním a vrstvám společnosti. Za tím účelem budeme pořádati veřejné přednášky, šířiti tištěná oznámení a brožury, zakládati společnosti a podávati žádosti do všech státních zařízení. Vůbec budeme se snažiti, abychom všemi prostředky, pro nás dostupnými, dosáhli základního převratu v názorech, citech a skutcích naší společnosti, vzhledem k hříšnému násilí oproti vnějším i vnitřním nepřátelům.

Podnikáme-li toto veliké dílo, jsme si plně vědomi, že naše horlivost může býti vydána krutým zkouškám. Náš úkol může nám přinésti křivdy, urážky, utrpení, ano i smrt. Očekává nás neporozumění, špatný výklad a pomluva. Proti nám musí zvednouti se bouře. Hrdost a pokrytectví, ctižádostivost a krutost, vladaři a vlády — vše to může se spojiti, aby nás zničilo. Takovým způsobem jednali s Vykupitelem, kterého snažíme se následovati podle svých sil. Ale nás nelekají tyto hrůzy. Nespoléháme na lidi, nýbrž na všemohoucího Boha. Zřekli-li jsme se lidského zastání, co jiného mohlo by nás podporovati, než jediná víra, která podmaňuje svět? Nebudeme se diviti oněm zkouškám, jež nás stihnou, nýbrž budeme se radovati z toho, že budeme hodni sdíleti útrapy Kristovy.

Vzhledem k tomu všemu odevzdáme své duše Bohu a věříme, co bylo řečeno, že ten, kdo zůstaví doma bratry i sestry nebo otce nebo matku nebo ženu nebo děti nebo pole pro Krista, obdrží stokráte více a zdědí život věčný.

A tak v pevné víře, bez ohledu na vše, co může se proti nám ozbrojiti, že určitě zvítězí po celém světě zásady, projevené v tomto prohlášení, připojujeme zde své podpisy, a spoléháme na rozum a svědomí lidstva, nejvíce však na sílu boží, které se též svěřujeme. (V Bostoně, roku 1838.)

Hned po tomto prohlášení byla založena Harrisonem společnost neprotivení se a časopis, nazvaný »Neprotivící se« (Non-resistant), v němž hlásalo se učení neprotiviti se v celém jeho významu a se všemi jeho důsledky, jak bylo projeveno v prohlášení. Zpráv o dalším osudu společnosti a časopisu neprotivení se nabyl jsem z pěkného životopisu W. L. Harrisona, sestaveného jeho syny.

Společnost a časopis netrvaly dlouho: většina spolupracovníků Harrisonových v otázce osvobození otrokův zřekla se vyznání zásady neprotiviti se, jak byla vyslovena v prohlášení, poněvadž se obávala, aby příliš radikální požadavky, hlásané v časopise »Neprotivící se,« neodradily lidi od praktické věci osvobození černochů, a společnost i časopis zanikly.

Toto prohlášení Harrisonovo, které tak silně a výmluvně hlásalo vyznání víry, takové důležitosti pro všechno lidstvo, bylo by mělo, jak se zdálo, ohromiti lidi, nabýti světové známosti a státi se předmětem všestranných úvah. Ale nic podobného se nestalo. Nejen že není známo v Evropě, ale i mezi Američany, kteří tak vysoce si váží památky Harrisonovy, prohlášení toto skoro jest neznámo.

Totéž zapomenutí stihlo také jiného zápasníka za neprotivení se zlu, nedávno zesnulého Američana, Adina Balloua, jenž po celých 50 let hlásal toto učení. Jak málo jest známo všecko to, co vztahuje se k otázce neprotiviti se, vysvítá z toho, že Harrisonův syn, jenž napsal výborný životopis svého otce o 4 velikých dílech, tento Harrisonův syn odpověděl k mé otázce, trvá-li nyní společnost neprotivení se a má-li stoupence, že pokud mu známo, společnost tato se rozpadla a stoupenci tohoto učení neexistují, co zatím v té době, když mi psal, žil v Massachusettsu v Hopedale Adin Ballou, který se účastnil prací otce Harrisona a zasvětil 50 let života tomu, že hlásal slovem i tiskem učení neprotiviti se. Později dostal jsem dopis od Wilsona, žáka a pomocníka Ballouova, a vešel jsem ve spojení se samým Ballouem. Dopsal jsem Ballouovi a on mi odpověděl a poslal mi své spisy. Zde jsou některé výpisky z nich. V jedné ze statí, usvědčující nedůslednost křesťanů, kteří uznávají právo obrany a války, praví:

»Ježíš Kristus jest můj Pán a učitel. Dal jsem slib zanechati všeho a následovati Ho a zlé i dobré snášeti až do smrti. Ale jsem občanem demokratické republiky Spojených států, které jsem dal přísahu věrnosti v tom, že budu podporovati konstituci své země, bude-li potřebí, obětí života. Kristus žádá od mne, abych činil jiným to, co bych chtěl, aby činili mně. Konstituce Spojených států žádá ode mne, abych činil dvěma milionům otroků (tehdy byli otroci, nyní na jejich místo směle možno postavili dělníky) právě opak toho, co bych chtěl, aby se činilo mně, to jest, abych spolupůsobil k tomu, by chováni byli v onom otroctví, v jakém se nalézají. A to ještě nic není, já dále volím nebo jsem volen, hodlám spravovati, ano i jsem hotov býti zvolen do nějaké hodnosti správy. To nepřekáží mi býti křesťanem. Jsem stále vyznavačem a neshledávám obtížným plniti zákon s Kristem i s vládou.

Ježíš Kristus zakazuje mi protiviti se činícím zlo a zbavovati je oka za oko a zubu za zub, krve za krev, života za život.

Moje vláda žádá ode mne právě opak a obranu svoji zakládá na šibenici, pušce, meči, jichž užívá proti svým domácím i vnějším nepřátelům. A v souhlase s tím země opatřuje se šibenicemi, žaláři, zbrojnicemi, vojenskými koráby a vojáky.

Podporujeme-li a užíváme-li těchto drahých vražedných prostředků, můžeme velmi pohodlně uskutečniti ctnost, že odpouštíme těm, kteří nám křivdí, milujeme své nepřátelé, blahořečníce těm, kteří nás proklínají a prokazujeme dobro těm, kteří nás nenávidí.

K tomu účelu máme stálé křesťanské kněze, aby modlili se za nás a svolávali požehnání boží na svaté vraždy.

Vidím to všecko (to jest rozpor mezi vyznáním a životem) a stále vyznávám, spravuji se a pyšním tím, že v jedné a téže době jsem jak nábožným křesťanem, tak věrným sluhou vlády. Nechci souhlasiti s tímto nerozumným pojmem neprotivení se. Nemohu zříci se svého vlivu a zůstaviti jen znemravnělé lidi v čele vlády. Konstituce praví: vláda má právo vypovídati válku — a já souhlasím, potvrzuji to, přísahám, že budu podporovati. Tím nepřestávám býti křesťanem. Válka jest též křesťanská povinnost. Což pak není to křesťanská věc zabíjeti stotisíce bližních, znásilňovati ženy, ničiti a páliti města a konati všemožné ukrutnosti? Jest na čase odvrhnouti všecky ty vymyšlené sentimentálnosti. Jest to jediný pravý prostředek odpouštěti křivdy a milovati nepřátele. Činíme to jen v duchu lásky, pak nic nemůže býti křesťanštějšího než takové hromadné vraždění.«

V jiné brožuře pod záhlavím: »Kolik jest potřebí lidí, aby změnil se zločin ve spravedlnost« praví:

»Jednotlivec nesmí zabíjeti. Zabil-li, jest zločinec, jest vrah. Dva lidé, deset, sto lidí, učiní-li tak, jsou — vrazi. Ale stát nebo národ může zabíjeti, jak se mu líbí, a nebude to vražda, nýbrž pěkná, dobrá věc. Jenom sebrati co možná nejvíce lidu a pobíti deseti tisíců lidí stává se nevinnou věcí. Ale kolik právě jest potřebí k tomu lidí? V tom spočívá otázka. Jednotlivec nemůže krásti, loupiti, ale celý národ může. Ale kolik právě jest potřebí k tomu? Proč jeden člověk, deset, sto lidí nesmějí rušiti zákona božího, ale přemnozí mohou?«

Zde jest katechismus Ballouův, sestavený pro jeho vyznavače.

Katechismus neprotivení se.[2]

Otázka: Odkud vzato slovo neprotivení se?

Odpověď: Z výroku: neprotiv se zlému (Matouš V, 39).

Otázka: Co vyznačuje toto slovo?

Odpověď: Vyznačuje vznešenou křesťanskou ctnost, předepsanou Kristem.

Otázka: Sluší-li se slovo neprotivení se bráti v nejobšírnějším jeho smyslu, to jest, že ukazuje k tomu, abychom nečinili žádného odporu zlu?

Odpověď: Nikoliv, musí býti rozuměno v přesném smyslu poučení Spasitelova, to jest, nespláceti zlo zlem. Zlu třeba protiviti se všelikými spravedlivými prostředky, ale nikdy ne zlem.

Otázka: Z čeho jest viděti, že Kristus v takovém smyslu předepsal neprotiviti se?

Odpověď: Ze slov, jež při tom pravil. On řekl: Slyšeli jste, co bylo řečeno starým: oko za oko, zub za zub. Ale já pravím vám: neprotiv se zlému. Ale kdo udeří tě v pravou tvář tvou, nastav mu i druhou, a kdo zachce souditi se s tebou a vzíti tobě sukni, ponech mu i plášť.

Otázka: O kom mluvil ve slovech: »slyšeli jste, co řečeno bylo«?

Odpověď: O patriarších a prorocích, o tom, co řekli, co obsaženo jest v písmě Starého Zákona, kterýž židé obyčejně nazývají Zákon a proroci.

Otázka: Jaké předpisy rozuměl Kristus slovy: »vám řečeno«?

Odpověď: Ony předpisy, v nichž Noe, Mojžíš a jiní proroci dávají právo učiniti osobní škodu působitelům škody, aby tak byly trestány a vykořeněny zlé skutky.

Otázka: Uveďte takové předpisy!

Odpověď: »Kdokoli by prolil krev člověka mezi lidmi, toho samého krev prolita bude.« (Prvá kniha Mojžíšova, hl. IX., v. 6.).

»Kdo by udeřil člověka tak, až by od toho umřel, smrtí zemře... Pak-li by smrt přišla, tedy dáš život za život, oko za oko, zub za zub, ruku za ruku, nohu za nohu, spáleninu za spáleninu, ránu za ránu, modřinu za modřinu.« (Druhá kniha Mojžíšova, hl. XXI., v. 12. a 23.—25.).

»Zabil-li kdo kterého člověka, smrtí umře.« »Kdož by pak zohavil bližního svého, vedle toho, jakž on učinil, tak se staň jemu.« »Zlámání za zlámání, oko za oko, zub za zub.« (Třetí kniha Mojžíšova, hl. XXIV., v. 17., 19., 20.).

»A když se pilně vyptají soudcové, poznají-li, že svědek ten jest svědek lživý, mluvě falešné svědectví proti bližnímu svému: takž jemu učiňte, jak on myslil učiniti bratru svému... Nikoli, neslituje se oko tvé; život za život, oko za oko, zub za zub, ruka za ruku, noha za nohu. (Pátá kniha Mojžíšova, hl. XIX., v. 18., 21.).

To jsou předpisy, o nichž se zmiňuje Ježíš.

Noe, Mojžíš a proroci učili tak, že ten, kdo zabíjí, mrzačí nebo mučí své bližní, činí zlo. Aby člověk protivil se takovému zlu a vykořeňoval je, třeba toho, kdo působí zlo, trestati smrtí nebo zmrzačením nebo nějakým jiným osobním trápením. Proti křivdě sluší se postaviti křivdu, proti vraždě — vraždu, proti mukám — muka, proti zlu — zlo. Tak učili Noe, Mojžíš a proroci. Ale Kristus zavrhuje všecko to: »Já pravím vám« — stojí psáno v Evangeliu — »neodporuj zlému, neprotiv se křivdě křivdou, ale raději vytrp opětnou křivdu od toho, kdo tobě činí zlo. To, co bylo dovoleno, zakazuje se.« Když jsme porozuměli způsobu protivení se, jak oni učili, víme přesně, čemu učí neprotivení se Kristovo.

Otázka: Dopouštěli staří odporovati křivdě křivdou?

Odpověď: Ano. Ale Ježíš to zakázal. Křesťan v žádném případě nemá práva zbaviti bližního života nebo ukřivditi bližnímu, který páše zlo.

Otázka: Může-li zabíti nebo zmrzačiti jiného při sebeobraně?

Odpověď: Ne.

Otázka: Může-li přijíti se žalobou k soudu za tím účelem, aby jeho protivník byl potrestán?

Odpověď: Nemůže, neboť co činí skrze jiné, v podstatě sám činí.

Otázka: Může-li bojovati ve vojsku proti nepřátelům nebo proti domácím povstalcům?

Odpověď: Rozumí se, že ne. Nemůže bráti žádného podílu ve válce nebo válečných přípravách. Nemůže užívati smrtonosné zbraně. Nemůže odporovati křivdě křivdou, vše jedno, ať jest sám nebo spolu s jinými, ať činí tak sám nebo prostřednictvím jiných lidí.

Otázka: Může-li dobrovolně vybírati nebo vyzbrojovati vojáky vládě?

Odpověď: Nemůže činiti nic takového, chce-li býti věrným zákonu Kristovu.

Otázka: Může-li dobrovolně poskytovati peněz ku pomoci vládě, podporované vojenskou silou, trestem smrti, vůbec násilím?

Odpověď: Ne, nejsou-li peníze určeny na nějaký zvláštní předmět, spravedlivý v sobě samém, kde jak účel, tak i prostředky jsou dobré.

Otázka: Může-li platiti daně takové vládě?

Odpověď: Ne, on nesmí dobrovolně platiti daně, ale nesmí se protiviti vymáhání daní. Daň je určována vládou, vymáhá se nezávisle od vůle poddaných. Nelze se jí protiviti, aniž by člověk sám utekl se k násilí. Násilí však křesťan užívati nemůže, proto musí ponechati přímo svůj majetek násilnému zkrácení, jež provádějí vlády.

Otázka: Může-li křesťan hlasovati při volbách a účastniti se soudu nebo úřadování?

Odpověď: Nikoliv, účastenství při volbách, soudu a úřadování jest účastenství ve vládním násilí.

Otázka: V čem spočívá hlavní význam učení o neprotivení se?

Odpověď: V tom, že ono jediné poskytuje možnost vyvrátiti zlo z kořene, jak z vlastního srdce tak i ze srdce bližního. Učení toto zakazuje činiti to, čím zvěčňuje se a množí se zlo ve světě. Ten, kdo přepadá jiného a křivdí mu, rozněcuje v jiném cit nenávisti, kořen všeho zla. Ukřivditi jinému proto, že nám ukřivdil, pod záminkou odstraniti zlo, to znamená opakovati špatný skutek jak nad ním tak nad sebou, to znamená zroditi nebo aspoň osvoboditi, podporovati téhož démona, jejž vlastně jsme chtěli zapudit. Satan nemůže býti zapuzen satanem, nepravda nemůže býti očištěna nepravdou a zlo nemůže býti přemoženo zlem.

Skutečné neprotivení se jest jedině pravé odporování zlu. Ono potírá hlavu zmije. Ono ničí a na konec vykořeňuje zlý cit.

Otázka: Ale jest myšlenka učení toho správná, jest to uskutečnitelno?

Odpověď: Jest to uskutečnitelno právě tak, jako každé dobro, předepsané zákonem božím. Dobro nemůže býti konáno za všech okolností bez sebeobětavosti, odříkání, strádání a v krajních případech beze ztráty samého života. Ale ten, kdo váží si více života, než konání vůle Boha, jest již mrtvý pro jediný pravý život. Takový člověk, snaže se zachrániti svůj život, pozbývá ho. Mimo to vůbec tam, kde neprotiviti se vyžaduje oběť jediného života nebo nějakého podstatného blaha životního, protiviti se stojí tisíce takových obětí.

Neprotivení se zachovává — protivení se ničí.

Mnohem bezpečnější jest jednati spravedlivě, než nespravedlivě, trpěti křivdu, než protiviti se jí násilím, ano i bezpečnější vzhledem ke skutečnému životu. Kdyby všichni lidé neprotivili se zlu zlem, náš svět byl by blažen.

Otázka: Ale když jen nemnozí budou tak jednati, co stane se s nimi?

Odpověď: Kdyby tak jednal třeba jen jediný člověk, kdežto všichni ostatní usjednotili se ukřižovati ho, zdaž nebylo by slavnější pro něho zemříti ve vítězoslávě neprotivící se lásky, s modlitbou za nepřátele své, nežli žíti s královskou korunou na hlavě, potřísněnou krví zavražděných? Ale jeden nebo tisíce lidí, pevně odhodlaných neprotiviti se zlu zlem, lhostejno, zda uprostřed vzdělaných nebo mezi divokými bližními, jsou mnohem bezpečnější před násilím, než ti, kteří spoléhají na násilí. Lupič, vrah, podvodník spíše ponechá je v pokoji, než ony, kteří protiví se zbraní. Chopivší se meče, mečem zahynou, ale hledající míru, jednající po přátelsku, bez křivdy, zapomínající a odpouštějící křivdy větším dílem těší se z míru, nebo umírají-li, umírají jako blahoslavení.

Takovým způsobem kdybychom všichni zachovávali příkaz neprotivení, tedy zřejmě nebylo by ani křivd, ani zločinů. Kdyby takových byla většina, tedy upevnili by správu lásky a přízně i nad křivdícími, nikdy neprotivíce se zlu zlem, nikdy neužívajíce násilí. Kdyby takových lidí byla dosti početná menšina, tedy měli by takový polepšující mravní vliv na společnost, že každý krutý trest byl by zrušen a násilí a nepřátelství zaměnilo by se láskou. Kdyby jich byla jenom malá menšina, zřídka zakusili by něco horšího, než pohrdání světa, ale svět zatím, sám nejsa si toho vědom a nejsa tomu povděčen, ponenáhlu stával by se moudřejším a lepším tímto tajným působením. A kdyby v nejhorším případě někteří ze členů menšiny byli pronásledováni k smrti, tedy tito zhynulí pro pravdu zanechali by po sobě své učení, posvěcené již jejich mučenickou krví.

Budiž mír všem, kdož hledají míru, a vševítězící láska ať jest nehynoucím dědictvím každé duše, dobro volně podřizující se zákonu Kristovu: »Neprotiv se zlu násilím.« Adin Ballou.

Ballou po padesát let psal a vydával knihy, týkající se výhradně otázky o neprotivení se zlu násilím. Ve spisech těchto, krásných jasností myšlenky a pěkným výkladem, otázka probrána ze všech možných stránek. Ulehčuje se závaznost tohoto příkazu pro každého křesťana, vyznávajícího bibli jako božské zjevení. Uvádějí se všechny obyčejné námitky proti příkazu neprotivení, jak ze Starého zákona, tak i z Nového, jako například vyhnání z chrámu a podobně a na všechny podána vyvrácení. Poukazuje se nezávisle od Písma ku praktické rozumnosti tohoto pravidla a pojednává se o všech námitkách, činěných obyčejně proti němu, při čemž se vyvracejí. Tak jedna hlava jeho spisu pojednává o neprotivení se zlu ve výjimečných případech, a autor v ní uznává, kdyby byly případy, v nichž nebylo by možno užíti pravidla neprotiviti se zlu, že by to znamenalo, že pravidlo toto vůbec jest nemožno.

Uváděje tyto výjimečné příklady, dokazuje, že právě v těchto jest potřebí a rozumno užíti tohoto pravidla. Není stránky otázky, jak pro přívržence její, tak pro odpůrce, která by nebyla probrána v těchto spisech. Všecko to pravím proto, abych ukázal na onen nepochybný zájem, který by měly míti takové spisy pro lidi, vyznávající křesťanství, a že, jak by se zdálo, činnost Ballouova měla by býti známou a myšlenky, projevené jím, měly by býti uznány nebo vyvráceny, ale nic podobného se nestalo.

Činnost Harrisonova otce, založení společnosti neprotivících se a prohlášení jeho, přesvědčily mne ještě více než styky moje s Kvakery, o tom, že odchylka státního křesťanství od zákona Kristova o neprotivení se násilím jest věcí dávno pozorovanou a projednávanou, k jejímuž usvědčení lidé pracovali a nepřestávají pracovati. Činnost Ballouova ještě více mi to potvrdila. Ale osud jak Harrisona, tak zejména Balloua, jejž nikdo nezná, ač věnoval asi padesát let vytrvalé a neustálé práce jednomu a témuž směru, utvrdil mne také v tom, že trvá jakási neprojevená, ale pevná úmluva — umlčovati takové pokusy.

V srpnu roku 1890 Ballou zemřel a v americkém časopise křesťanského směru (Religio-Philosophical Journal, srpen 23) byla mu věnována posmrtná vzpomínka.

V pochvalném článku tomto píše se o tom, že Ballou byl duchovním správcem obce, že měl 8 až 9 tisíc kázání, oddal 1000 párů a napsal kolem 500 článkův, ale ani jediného slova neřečeno o onom účelu, jemuž zasvětil svůj život, neuvedeno ani slovo »neprotivení se.«

Jako všechno to, co 200 let hlásají Kvakeři, tak i činnost Harrisonova otce, založení jeho časopisu a společnosti, jeho prohlášení, a rovněž tak i všecka činnost Ballouova, jako by teď ani před tím nebyly stávaly.

Překvapujícím příkladem takového zapomenutí spisů, směřujících k vyjasnění neprotivení se zlu násilím a k usvědčení těch, již neuznávají tohoto příkazu, jest osud knihy Čecha Chelčického, která teprve nedávno stala se známou a dosud není vytištěna.

Záhy, když vyšla má kniha v německém jazyku, dostal jsem z Prahy dopis od profesora tamější university, oznamující mi, že existuje nikdy nikde netištěný spis Čecha Chelčického z XV. století nazvaný »Síť víry«. Ve spise tomto, jak psal mi profesor, Chelčický asi před 4 stoletími projevoval totéž mínění o pravém a falešném křesťanství, které projevoval jsem i já ve spise »Jaká je moje víra?« — Profesor psal mi, že spis Chelčického má býti vydán poprvé v českém jazyku v časopise »Petrohradské akademie věd.« — Poněvadž jsem si nemohl opatřiti onen spis, vynasnažil jsem se seznámiti se s tím, co známo o Chelčickém; a takových zpráv nabyl jsem z německé knihy, zaslané mi tímže pražským profesorem, a z dějin české literatury Pypina. Pypin praví:

»Síť víry« jest učení Kristovo, jež má vyvléci člověka z temné hlubiny moře života a jeho nepravostí. Pravá víra spočívá v tom, aby člověk věřil božím slovům, ale nyní přišla taková doba, že lidé pravou víru pokládají za kacířství, a proto rozum musí ukázati, v čem spočívá pravá víra, neví-li toho někdo. Tma skryla ji před lidmi a oni nepoznávají pravého zákona Kristova.

K objasnění tohoto zákona Chelčický ukazuje na původní zřízení křesťanské společnosti, ono zřízení, jež, jak praví, pokládá se nyní v Římské církvi za hnusné kacířství.

Tato prvopočáteční církev byla jeho vlastním ideálem společenského zřízení, založeného na rovnosti, svobodě a bratrství. Křesťanství, podle mínění Chelčického, dosud chová v sobě tyto zásady, potřebí jenom, aby společnost vrátila se k jeho čistému učení, a potom ukázal by se zbytečným každý jiný pořádek, který potřebuje krále a papeže: ve všem dostačil by jediný zákon lásky...

Historicky Chelčický vztahuje úpadek křesťanství k dobám Konstantina Velikého, jejž papež Silvestr uvedl do křesťanství se všemi pohanskými mravy a životem. Konstantin naopak obdařil papeže světským bohatstvím a mocí. Od těch dob obě moci stále pomáhaly si vespoek a směřovaly jenom ku vnější slávě. Doktoři, magistři a duchovní stav počali starati se jenom o to, aby pokořili celý svět svému panství, vyzbrojovali lidi proti sobě na vraždění a loupež a úplně zničili křesťanství ve víře i životě. Chelčický úplně popírá oprávněnost války a trest smrti: každý vojín, ano i »rytíř« jest jenom násilník, zločinec a vrah...

Totéž s některými životopisnými podrobnostmi a ukázkami z dopisů Chelčického řečeno i v německé knize.

Seznav tímto způsobem podstatu učení Chelčického, s tím větší netrpělivostí očekával jsem, až objeví se »Síť víry« v časopise Akademie. Ale uplynul rok, dva, tři a kniha se neobjevovala. Teprve roku 1888 dověděl jsem se, že počaté tištění knihy bylo zastaveno.[3] Opatřil jsem si kartáčový otisk toho, co bylo vysázeno, a pročetl jsem knihu. Jest to kniha v každém ohledu podivuhodná.

Obsah její úplně věrně jest podán Pypinem. Základní myšlenka Chelčického jest ta, že křesťanství, spojivši se s mocí za Konstantina a rozvíjejíc se dále při těch podmínkách, úplně se zvrátilo a přestalo býti křesťanstvím. Název »Síť víry« dán Chelčickým spisu proto, že zvoliv si za heslo spisu verš Evangelia o povolání učeníků k tomu, aby stali se lovci lidí, Chelčický, pokračuje v tomto přirovnání, praví: »Kristus prostřednictvím učeníkův zabral do své sítě víry celý svět, ale veliké ryby, protrhnuvše síť, vyskočily z ní a způsobenými od těchto velikých ryb děrami prchly i všechny ostatní, tak že síť zůstala skoro prázdna.«

Veliké ryby, protrhnuvší síť, to jsou vladaři, panovníci, papežové, králové, kteří, aniž by se zřekli moci, nepřijali vlastně křesťanství, ale jen škrabošku jeho.

Chelčický učí témuž, čemu učili a učí nyní neprotivící se Menonité, Kvakeři, za dřívějších dob Bogomilové, Pavliciáni a mnozí jiní. Učí tomu, že křesťanství, které vyžaduje od svých vyznavačů mírnosti, pokory, dobrosrdečnosti, odpouštění křivd, nastavení druhé tváře, když bijí jednu, lásky k nepřátelům, neshoduje se s násilím, které jest nutnou podmínkou moci.

Křesťan podle výkladu Chelčického nejen nemůže býti představeným nebo vojákem, ale nemůže míti ani žádného účastenství ve správě, nemůže býti ani obchodníkem nebo třeba statkářem, ale může býti jenom řemeslníkem nebo rolníkem.

Kniha tato jest ze vzácných knih, jež unikly hranici a usvědčující oficiální křesťanství.[4] Všechny takové knihy, nazývané kacířskými, spáleny byly spolu se spisovateli, tak že starých spisů, usvědčujících odchylku oficiálního křesťanství, jest velmi málo, a proto tato kniha jest obzvláště zajímavá.

Ale vedle toho, že jest zajímavá, ať hledíme na ni jakkoliv, kniha tato jest jedním z nejpozoruhodnějších plodů mysli jak co do hloubky obsahu, tak i podivuhodnou silou a krásou národního jazyka i starobylosti! Ale při tom kniha tato zůstává již přes čtyři století netištěnou a jest dále neznámou až na vědecké odborníky.[5]

Zdálo by se, že všechny takové spisy, jak Kvakerů, tak Harrisona, Balloua i Chelčického, tvrdící a dokazující na základě Evangelia, že náš svět falešně rozumí učení Kristovu, měly by vzbuditi zájem, bouři, hluk, spory jak mezi pastýři, tak i mezi věřícími.

Spisy takového způsobu, dotýkající se samé podstaty křesťanského učení, měly by, jak by se zdálo, býti rozebrány a uznány za spravedlivé nebo vyvráceny a zamítnuty.

Ale ničeho podobného není. Se všemi těmito spisy opakuje se jedno a totéž. Lidé nejrozličnějších názorů, jak věřící, tak i, což je podivuhodno, nevěřící liberálové, jako by se smluvili, všichni stejně zatvrzele mlčí o nich a vše to, co koná se lidmi k objasnění pravého smyslu učení Kristova, zůstává neznámo nebo zapomenuto.

Ale ještě podivuhodnější jest neznalost dvou spisů, o nichž dověděl jsem se, když se objevila má kniha, jest to kniha Dumondova »On war« — »O válce«, vydaná poprvé v Londýně roku 1824, a Daniela Mussera »O neprotivení«, napsaná roku 1864. Neznalost těchto knih jest podivuhodna zejména proto, že nemluvíme-li o jejich hodnotě, obě knihy nepojednávají tak o teorii, jako o praktickém užití teorie v životě, o poměru křesťanstva k vojenské službě, což nyní jest zejména důležito a zajímavo při všeobecné vojenské povinnosti.

Možná, že se otáží: jak pak má jednati poddaný, jenž věří, že válka neshoduje se s jeho náboženstvím, ale od něhož vláda žádá účastenství ve vojenské službě?

Zdá se, že jest to nejživější otázka a taková, k níž odpověď při nynější všeobecné vojenské povinnosti jest zejména důležita. Všichni nebo ohromná většina lidí jsou křesťané a všichni muži povolávají se k vojenské službě. Jak má člověk, jakožto křesťan, odpovídati k tomuto požadavku? Odpověď Dymondova je tato:

Povinnost jeho spočívá v tom, aby pokorně, ale zároveň odhodlaně odřekl službu.

Jsou někteří lidé, kteří beze všeho určitého uvažování jaksi přímo uzavírají, že odpovědnost za státní opatření spadá jenom na ty, kteří činí opatření, nebo že vláda a králové rozhodují o tom, co je dobré nebo špatné pro poddané a že poddaní povinni jsou jenom poslouchati. Mám za to, že takovéto uvažování jenom zatemňuje svědomí lidí. »Mohu neúčastniti se v radě vlády a proto nejsem zodpověděn za její zločiny.« Pravda, nejsme zodpovědni za zločiny vlády, ale jsme zodpovědni za své vlastní zločiny. A zločiny vladařů stávají se našimi, když vědouce, že jsou to zločiny, spolupůsobíme při jejich uskutečnění... Ti, již myslí, že jsou povinni podrobovati se vládě a že odpovědnost za konané jimi zločiny přenášejí se z nich na jejich vladaře, sami sebe klamou.

Říkají: »podřizujme své činy vůli jiných lidí a naše činy nemohou býti špatnými, ani dobrými, v našich skutcích nemůže býti ani zásluhy za dobro, ani odpovědnosti za zlo, poněvadž nekonají se z naší vůle.«

Pozoruhodno jest, že totéž vysloveno jest v poučení vojákům, kterému musejí se učiti: tam jest řečeno, že jenom představený odpovídá za následky svého rozkazu.

Ale to není správné. Člověk nemůže sejmouti se sebe zodpovědnost za své činy. A to jest viděti z následujícího.

Přikazuje-li vám představený zabíti děcko vašeho souseda, zabíti vašeho otce, vaši matku, uposlechnete? Neposlechnete-li, tedy další uvažování je zbytečné, neboť, můžete-li neposlechnouti vladaře v jednom případě, kde jest hranice, po kterou můžete poslouchati? Není jiné hranice mimo tu, která jest určena křesťanstvím. A hranice tato jest jak rozumná, tak vyplnitelná.

A proto máme za to, že jest povinností každého člověka, soudícího, že válka odporuje křesťanství, krátce ale pevně zříkati se vojenské služby. A ti, jimž přihází se takto jednati, nechť pamatují, že na nich spočívá veliká povinnost. Od jejich věrnosti k svému náboženství závisí osud míru v člověčenstvu natolik, nakolik vůbec může od lidí záviset. Nechť hlásají své přesvědčení a obhajují je. A nejen slovy, ale i strádáním, bude-li potřebí. Věříte-li, že Kristus zakázal vraždu, nevěřte ani úsudkům, ani rozkazům lidí, povolávajících vás k účastenství v ní. Takovým pevným odřeknutím účastenství v násilí získáte si požehnání, dané těm, kteří poslouchají slova tato a plní je, a přijde doba, kdy i svět bude vás ctíti jako účastníky v obrození lidstva.

Kniha Musserova nazývá se »Upevnění v neprotivení« nebo »Rozdělení království Kristova a království světa tohoto« a napsána roku 1864. (»Non resistance asserted« nebo »Kingdom of Christ and Kingdom of this word separated.«)

Kniha tato věnována jest téže otázce a vyšla, když vláda americká žádala od svých poddaných vojenskou službu v době domácí války. A má též velmi časový význam, objasňujíc, za jakých okolností lidé musejí a mohou zříkati se vojenské služby. V úvodě spisovatel praví:

Jest známo, že ve Spojených státech jest mnoho lidí, kteří vědomě zavrhují válku. Nazývají je »neprotivícími se« (non-resistant) nebo »bezbrannými« (defenceless) křesťany. Tito křesťané zdráhají se hájiti svoji zemi, nositi zbraň a bojovati proti nepřátelům vlády, jak si tato přeje. Dosud tato náboženská příčina byla vládou respektována a ti, již se na ni odvolávali, byli osvobozováni od služby. Ale na počátku naší domácí války bylo veřejné mínění pobouřeno touto okolností. Jest přirozeno, že osobnosti, pokládající za svoji povinnost nésti všecky obtíže a všecko nebezpečenství vojenského života k ochraně své vlasti, cítí nepřízeň k oněm lidem, kteří spolu s nimi po dlouhou dobu užívali ochrany a výhod vládních, kdežto v době potřeb a nebezpečenství nechtějí zúčastniti se toho, aby nesli námahy a nebezpečenství k její obraně. Jest přirozeno i to, že postavení takových lidí pokládá se za nerozumné, odporné a za podezřelé.

Mnoho řečníkův a spisovatelů, povstalo proti takovému stavu a snažili se dokázati neoprávněnost neprotivení se jak podle zdravého rozumu, tak podle Písma, a jest to úplně přirozeno a v mnohém ohledu tito spisovatelé mají pravdu; mají pravdu, pokud se týká osobností, jež, zříkajíce se námahy vojenské služby, nezříkají se výhod, které udělují jim vlády, ale nejsou v právu ohledně samého principu »neprotivení se.«

Především spisovatel dokazuje nutnost pravidla neprotiviti se pro křesťana tím, že předpis tento jest jasný a že dán jest Kristem každému křesťanu a že není možno vykládati jej jinak:

— »Suďte sami, spravedlivo-li poslouchati člověka více než Boha?« pravili Petr a Jan. A skutečně — právě tak každý člověk, který si přeje býti křesťanem, musí zachovati se k požadavku jíti na vojnu, když Kristus pravil mu: »Neprotiv se zlu násilím.«

A tím otázku o samém principu spisovatel pokládá za rozřešenu. Ale druhou otázku, mají-li právo zříci se vojenské služby osobnosti, jež nevzdávají se výhod, poskytovaných jim násilím vlády, spisovatel rozbírá podrobně a přichází k závěru, že křesťan, poslouchající zákona Kristova, nejde-li na vojnu, nemůže též přijímati účastenství v žádných vládních zřízeních — ani v soudech, ani ve volbách, nemůže rovněž v osobních záležitostech utíkati se k moci, policii nebo soudu. — Dále v knize rozbírá se poměr Starého zákona k Novému, význam vlády pro nekřesťany, uvádějí se námitky proti učení o neprotivení se a vyvrácení jich. Spisovatel končí svoji knihu následovně:

Křesťané nepotřebují vlády a proto nemohou ani poslouchati jí v tom, co protiví se učení Kristovu, tím méně pak účastniti se jí.

Kristus vyvolil své učedníky ze světa. Oni neočekávají světských blažeností a světského štěstí, ale naopak očekávají život věčný. Duch, v němž žijí, činí je spokojenými a šťastnými v každém postavení. Trpí-li je svět, jsou vždycky spokojeni. Nechce-li je svět nechati v pokoji, odejdou na jiné místo, poněvadž jsou poutníci na zemi a nemají určitého obydlí. Mají za to, že mrtví mohou chrániti své mrtvé, jim však jest nutno jedno: »následovati svého učitele.«

Nehledíme-li k tomu, je-li správno či nesprávmo vymezení povinnosti křesťana k válce, která je vyjádřena v obou knihách, nemůžeme přehlédnouti praktický význam a naléhavost rozhodnutí této otázky.

Jsou lidé — jsou statisíce Kvakerů, jsou Menonité, jsou všichni ruští duchoborci, molokáni a lidé, nenáležející k žádným určitým sektám, kteří mají za to, že násilí, tedy i vojenská služba, nedá se srovnati s křesťanstvím, a proto každého roku v Rusku několik povolávaných lidí vzpírá se vojenské službě na základě svého náboženského přesvědčení. A jak jedná vláda? Propouští je? Ne. Nutí je jít, a když nesouhlasí, trestá je? — Ne... Roku 1818 vláda jednala následujícím způsobem: Zde jest výňatek z deníku Nikolaje Nikolajeviče Muravjeva-Karského, v Rusku téměř nikomu neznámý a zadržený censurou:

Z rána velitel řekl mi, že nedávno posláno do Gruzie pět statkářských sedláků z Tambovské gubernie. Tito lidé byli posláni k vojsku, ale nechtějí sloužiti. Mrskali je již několikráte knutem, i ulicí běhali, ale oni odevzdávají se ochotně nejkrutším mukám i smrti, aby nemusili sloužiti.

»Pusťte nás«, říkají, »a nechte nás v pokoji, my též necháme všecky v pokoji. Všichni lidé jsou rovni a panovník jest takový člověk jako my, proč mu máme platiti daně, proč mám svůj život vrhati do nebezpečenství, abych ve válce zabil člověka, jenž neučinil mi žádného zla? Můžete nás rozkrájeti na kousky, ale my nezměníme svého přesvědčení, neoblékneme plášť a nebudeme jísti komisárek. Ten, kdo se nad námi smiluje, dá nám almužnu, ale státního nic jsme neměli a míti nechceme.« To jsou slova oněch mužíků, kteří ujišťují, že jim podobných mnoho jest v Rusku. Čtyřikráte byli vedeni do komitétu ministrů, a konečně rozhodli se oznámiti to panovníkovi, jenž přikázal poslati je do Gruzie, aby se polepšili, a poručil hlavnímu veliteli, aby mu každého měsíce hlásil, jak pokračuje povlovné obrácení těchto sedláků k rozumným myšlenkám. (Dne 2. října roku 1818. Tiflis.)

Čím skončila se tato náprava, není známo, právě tak, jako není znám celý tento příběh, který byl chován v hlubokém tajemství.

Tak jednala vláda před 75 lety, — tak jednala ve většině případů, vždy pečlivě tajených před lidem. Tak i nyní, vyjímaje Němce Menonity v Chersonské gubernii, jejichž odmítnutí služby pokládá se za hodno uvážení a kteří nutí se zaměniti vojenskou službu pracemi při lesnictví na touž dobu.

V oněch nedávných případech odmítnutí vojenské služby následkem náboženského přesvědčení Menonitů, vládní osobnosti jednaly takto:

S počátku užívají všech v naší době možných prostředků násilí k »polepšení« těch, již odmítají vojenskou službu, aby přivedli je na pravé myšlenky, a zachovávají konání těchto skutků v největším tajemství. Vím, že o jednom z odmítajících roku 1884 v Moskvě za dva měsíce po jeho odmítnutí sestavila se ohromná tlustá kupa aktů, chovající se v ministerstvě v největším tajemství.

Počíná to obyčejně tím, že odmítajícího posílají ke kněžím, a tito k vlastní hanbě vždycky je přemlouvají. — Ale poněvadž přemlouvati ve jménu Kristově, aby někdo zřekl se Krista, bývá z větší části bez úspěchu, tedy odmítajícího po přemlouvání duchovních osobností posílají celníkům. Tito obyčejně nenalézajíce nic politického, vracejí ho zpět a potom odmítajícího posílají k učencům, k lékařům a do blázince. Ve všech těchto posílkách odmítající, zbaven jsa svobody, trpí všemožné snižování a útisky, jako odsouzený zločinec. Opakovalo se to ve čtyřech případech.

Z blázince lékaři pouštějí odmítajícího a potom počínají všemožná tajná, úskočná opatření, aby odmítající nebyl ani propuštěn a nepovzbuzoval jiné odmítáním, jakož aby nezůstal ani mezi vojáky a tito nedověděli se od něho, že povolání jich k vojenské službě naprosto se neděje podle zákona Boha, jak je ujišťují, ale proti němu.

Nejvhodnějším pro vládu bylo by usmrcovati odmítající: ubíti je holemi nebo nějakým jiným způsobem, jak činili dříve. Ale otevřeně trestati smrtí člověka za to, že zůstává věren učení, které sami vyznáváme, nelze. Nechat na pokoji člověka, který odmítá poslušnost, též nelze. Vláda tedy snaží se buď mukami přiměti tohoto člověka, aby odřekl se Krista, nebo nějak nepozorovaně zbaviti se ho bez veřejné popravy, skrýti nějak před ostatními lidmi, jak jeho čin, tak jej sama. A tu nastávají všemožné léčky, úskoky a útrapy tohoto člověka. Buď ho posílají do vzdálených míst, nebo pohánějí před soud pro neposlušnost a pak odsuzují pro porušení kázně a zavírají do žaláře, do trestanecké roty, kde potom vydán je tajně všemožným útrapám, nebo prohlašují jej za blázna a zavírají do blázince. Tak jednoho poslali do Taškentu, tj. pod záminkou, že ho přeložili do taškenského vojska, druhého do Omska, třetího soudili pro neposlušnost a zavřeli do žaláře, čtvrtého do blázince.

Všude opakuje se jedno a totéž. Nejenom vláda, ale i většina liberálních, svobodně myslících lidí jako by se umluvili, pečlivě odvracejí se ode všeho toho, co mluvilo se, psalo se, činilo se a činí se lidmi k tomu, aby byla usvědčena neslučitelnost násilí s učením nejen křesťanství, ale třeba jen humanity, kterou prý společnost vyznává, násilí v nejhroznější, nejhrubší a nejvýraznější podobě, v podobě vojska, to jest pohotovosti vražditi kohokoliv.

A tak zprávy, jichž jsem nabyl o tom, v jakém stupni již dávno vyjasněno a stále víc a více se vyjasňuje pravý význam učení Kristova, tak i o tom, jak chovají se k tomuto vyjasnění a plnění učení nejvyšší vládnoucí třídy nejenom v Rusku, ale i v Evropě a Americe, přesvědčily mne, že existuje v těchto vládnoucích třídách vědomé nepřátelství ku pravému křesťanství, jevící se zejména umlčováním všech jeho projevů.

Poznámky pod čarou

[2] Překlad je volný a místy zkrácen. (Pozn. sp.)

[3] Kniha Chelčického vydána nákladem Akademie ke konci roku 1893. (Pozn. překl.)

[4] Chelčického Síť víry byla vytištěna roku 1521 ve Vilémovském klášteře, stejně jako jeho rozsáhlá a myšlenkou neméně bohatá Postilla, kde snad jen díky činnosti Malé strany Jednoty bratrské, která se v klášteře ukryla, lze předpokládat a usuzovat, že je nám spis vůbec dochován. (Pozn. M. L.)

[5] Stejně tak neznámá je i činnost první Jednoty bratrské (ovlivněné Chelčického učením) vedená bratrem Řehořem, která důsledně plnila učení Kristovo po vzoru prvotní církve: neprotivit se zlu zlem, nemít účast v moci světa atd. Tato Jednota bratrská se rozpadla koncem XV. století na Menší a Větší stranu, kdy Větší strana (vedená mj. Lukášem Pražským a následně i J. A. Komenským) již neviděla důvod nezastávat státní úřady (obdobně jako tohoto důvodu již neviděli „křesťané“ za Konstantina) a nalezla své pružné důvody, proč se spřáhnout se světem. Zatímco Větší strana se tak asimilovala (do jisté míry), Menší strana byla nadále v pronásledování a potupování i z Vetší strany JB. Spisy Menší strany vyšly až roku 1915 J. Bidlem pod souborným názvem Akty Jednoty Bratrské, sv. I. V nich nalezne čtenář krom zásad a světového názoru Řehořova a jeho stoupenců i polemiky JB a lehce si utvoří úsudek o hodnotách obou stran. Dodnes není povědomí o těchto spisech a pravém významu prvotní Jednoty bratrské, která neměla v takové míře nikde obdoby — a jejíž historičnost opět vykresluje, jako v prvotním křesťanství, jak se vyšší učení lidstva a jeho mravních zásad postupně stává v rukou pokrytectví a lůzy přístupným žvástem, popřením samé podstaty křesťanství. (Pozn. M. L.)

II. kapitola

Úvahy o neodporování zlu násilím věřících a nevěřících.

Týž dojem, že je přáním zatajiti, umlčeti to, co snažil jsem se vysloviti ve své knize, vzbudily ve mně i úsudky o ní.

Kniha po svém vyjití, jak jsem očekával, byla zakázána a podle zákona měla býti spálena. Ale kniha místo spálení byla rozebrána úředníky a rozšířila se ve velikém počtu spisů a litografovaných snímků, jakož i v překladech, vytištěných za hranicemi.

A velmi záhy objevily se posudky o knize, nejen duchovní, ale i světské, které vláda nejen připouštěla, ale i podporovala. Dokonce v akademiích bylo dáno za téma bohosloveckých spisů vyvrácení knihy, jež pokládala se za úplně neznámou.

Posuzovatelé mé knihy, jak ruští, tak i zahraniční, dělí se na dva hlavní druhy; na kritiky náboženské — lidí, pokládajících se za věřící, a na kritiky světské — svobodomyslné.

Počnu prvními.

Ve své knize obviňuji církevní učitele z toho, že učí proti přikázáním Kristovým, jasně a určitě vysloveným v Kázání na hoře, a zejména proti příkazu neprotiviti se zlu, a že tím zbavují učení Kristovo všeho významu. Církevní učitelé uznávají Kázání na hoře se zákazem neprotiviti se zlu násilím za božské zjevení a proto, jestliže považovali již za nutné psáti o mé knize, tedy měli by, jak by se zdálo, odpověděti nejprve k tomuto hlavnímu bodu obvinění a přímo říci: — uznávají nebo neuznávají za závazné pro křesťana učení v Kázání na hoře a příkaz neprotiviti se zlu násilím; ale nikoliv odpovídati tak, jak obyčejně se to činí, to jest, třeba že s jedné strany nelze vlastně popírati, ale s druhé strany přece nelze tvrditi, tím spíše že atd., nýbrž odpověděti rovněž tak, jak položena je otázka v mé knize: žádal-li Kristus skutečně od svých učeníků aby konali to, čemu učil v Kázání na hoře, a proto, může-li nebo nemůže-li křesťan, chce-li zůstati křesťanem, jíti k soudu, účastniti se ho, odsuzovati lidi, nebo hledati v něm ochrany mocí, může-li, nebo nemůže-li křesťan, chce-li zůstati křesťanem, účastniti se vlády, užívati násilí proti svým bližním, a co je nejhlavnější otázkou nyní, při všeobecné vojenské povinnosti všech se týkající, může-li nebo nemůže-li křesťan, chce-li zůstati křesťanem, proti přímému zjevení Kristovu zaslibovati se k budoucím činům, přímo protivným učení, a účastniti se vojenské služby, připravovati se ku vraždění lidí nebo konati je?

Otázky jsou dány jasně a přímo, a jak by se zdálo, mělo by se k nim odpověděti též jasně a přímo. Ale ve všech posudcích o mé knize nic podobného se nestalo, právě tak jako nestalo se ani vzhledem ku všem těm usvědčením církevních učitelů, že zřekli se zákona Kristova, jimiž hemží se dějiny od dob Konstantinových.

Velmi mnoho mluvilo se po vydání mé knihy o tom, jak nesprávně vykládám ta a ona místa Evangelia, o tom, jak se mýlím, neuznávaje Trojice, vykoupení a nesmrtelnosti duše; mluveno bylo velmi mnoho, ale jen to jediné nikoliv, co pro každého křesťana jest hlavní podstatnou otázkou života: jak spojiti jasně vyslovené ve slovech učitelových i v srdci každého z nás učení o odpuštění, pokoře, odříkání a lásce ke všem, k bližním i nepřátelům, s požadavkem vojenského násilí nad lidmi svého nebo cizího národa.

Vše, co možno nazvati zdánlivými odpověďmi k této otázce, možno shrnouti v následujících pěti odděleních. Snažil jsem se sebrati v tomto ohledu vše, co jsem mohl, nejenom dle úsudků o mé knize, ale i ve všem tom, co již v dřívějších dobách psalo se o tomto předmětě.

Nejhrubší způsob odpovědi zakládá se ve smělém tvrzení toho, že násilí neodporuje učení Kristovu, že jest dovoleno, ano i předepsáno křesťanům Starým i Novým zákonem.

Takového způsobu tvrzení vycházejí z větší části od lidí, stojících na vysokých stupních vládní nebo duchovní hierarchie a následkem toho úplně jistých, že nikdo nebude směti nic namítati proti jejich tvrzením, ale, bude-li někdo namítati, nedojdou tyto námitky k jejich sluchu. Lidé tito, zmámení mocí, pozbyli tak dalece představy o tom, co jest to křesťanství, jehož jménem zaujímají své postavení do té míry, že všechno, co jest v křesťanství křesťanského, zdá se jim sektářstvím, kdežto vše to, co v Písmě, jak Starého, tak Nového zákona může býti vykládáno ve smyslu protikřesťanském a pohanském, pokládají za základ křesťanství. Aby podepřeli své tvrzení, že křesťanství neodporuje násilí, tito lidé poukazují obyčejně s největší smělostí na nejlákavější místa ze Starého i Nového zákona, a vykládají je způsobem, naprosto nekřesťanským: na usmrcení Ananiáše a Saphiry, na trest Šimona kouzelníka apod. Uvádějí se všecka ta slova Kristova, jež možno vyložiti jako ospravedlnění krutosti: vyhnání z chrámu, »Lépe bude zemí sodomské než městu tomuto« a podobně.

Podle pojmu těchto lidí křesťanská vláda není ani trochu povinna říditi se duchem pokory, odpuštění křivd a lásky k nepřátelům.

Vyvraceti takové tvrzení jest neužitečno proto, že lidé, kteří to tvrdí, sami sebe vyvracejí nebo spíše odvracejí se od Krista, vymýšlejíce svého Krista a své křesťanství místo onoho, v jehož jménu trvá jak církev, tak ono postavení, jaké v ní zaujímají. Kdyby všichni lidé věděli, že církev hlásá Krista trestajícího a ne odpouštějícího a zápasícího, tedy nikdo by nevěřil v tuto církev a nebylo by nikoho, kdo by dokazoval to, co ona dokazuje.

Druhý způsob jest poněkud méně hrubý a zakládá se v tom, ujišťovati, že ačkoliv Kristus skutečně učil nastavovati tvář a dávati plášť a ačkoliv je to velmi vysokým mravním požadavkem, ale ...poněvadž jsou na světě zločinci, a nebudou-li se tito zločinci držeti na uzdě mocí, zahyne celý svět i dobří zahynou. Důvod tento nalezl jsem nejprve u Jana Zlatoústého a poukazuji k jeho nesprávnosti v knize: »Jaká je moje víra.«

Důvod tento jest proto nesprávný, že odvážíme-li se uznati kohokoliv z lidí za zvláštního zločince mimo zákon, ničíme tím za prvé všechen smysl křesťanského učení, dle něhož jsme si všichni rovni a bratři, jakožto synové jednoho Otce nebeského; za druhé proto, že kdyby i Bůh dovoloval násilí proti zločincům, nelze nalézti onoho jistého a nepochybného měřítka, jímž bylo by možno spravedlivě rozeznati zlosyna od spravedlivého; neboť každý člověk, nebo společnost lidská považovali by se vespolek za zločince, což se nyní děje; za třetí, kdyby i podařilo se přesně odlišit zločince od lidí spravedlivých, nebylo by možno v křesťanské společnosti trestati smrtí nebo mrzačiti, anebo zavírati do žalářů, poněvadž nenalezl by se nikdo z křesťanů, kdo by to vykonal, neboť každému křesťanu, jakožto křesťanu, je zakázáno činiti násilí i zločinci.

Třetí způsob odpovědí, ještě vychytralejší než předcházející, zakládá se v ujišťování, že ačkoliv příkaz o neprotivení se zlu násilím jest závazný pro křesťana, když zlo namířeno jest osobně proti němu, přestává býti závazným, když zlo namířeno jest proti bližnímu, a tehdy křesťan nejenom že není povinen zachovávati příkaz, nýbrž že povinen jest k ochraně bližních proti příkazu tomu užívati násilí proti těm, kdož násilí činí! Ujištění toto jest úplně libovolné a v celém učení Kristově nelze najíti důvodu pro takový výklad. Výklad takový jest nejenom obmezením příkazu, ale přímým jeho popíráním a zavržením. Má-li každý právo užívati násilí při nebezpečenství, které hrozí druhému, tedy otázka o užívání násilí stotožňuje se s otázkou určení toho, co pokládati za nebezpečenství pro jiného. Jestliže můj soukromý úsudek rozhoduje otázku nebezpečenství pro jiného, tedy není onoho případu násilí, jež nebylo by možno objasniti nebezpečenstvím, které hrozí druhému. Popravovali a pálili čaroděje, popravovali aristokraty a girondisty, popravovali i jejich nepřátele, poněvadž ti, již měli moc, pokládali je za nebezpečné lidem.

Kdyby toto vážné obmezení, z kořene vyvracející význam příkazu, tanulo na mysli Kristu, tedy musila by o něm býti někde zmínka. Ale v celém učení a životě učitelově nejen že není učiněno toto obmezení, ale naopak dána výstraha proti takovému nesprávnému, svůdnému obmezení, které ruší příkaz. Nesprávnost a nemožnost takového obmezení docela zřetelně ukázána jest v Evangeliu při vypravování o uvažování Kaifášově, jenž učinil zrovna toto obmezení. Doznával, že není dobře usmrtiti nevinného Ježíše, ale viděl v tom nebezpečenství nikoliv pro sebe, nýbrž pro všechen lid a proto pravil: lépe zahynouti jedinému člověku, než všemu lidu. A ještě zřejměji projeveno odmítnutí takového obmezení ve slovech, která řekl Ježíš Petrovi, když se pokusil zprotiviti se zlu, namířenému proti němu (Matouš XXVI, 52). Petr nehájil sebe, ale svého milovaného a božského učitele. A Kristus přímo zakázal mu to, řka, že zvednuvší meč od meče zahyne.

Mimo to schvalovati násilí, kterého užíváno jest proti bližnímu k ochraně druhého bližního před horším násilím, vždycky jest nesprávno, poněvadž užíváme-li násilí proti nedokonanému ještě zlu, nemůžeme nikdy věděti, které zlo bude větší, zda-li zlo mého násilí nebo onoho, jemuž chci zabrániti. Tresceme smrtí zločince, abychom od něho zbavili společnost, ale nijak nemůžeme věděti, jestli by se bývalý zločinec zítra nezměnil a není-li naše pokuta neužitečnou ukrutností. Zavíráme, dle našeho mínění, nebezpečného člena společnosti, ale od zítřejška tento člověk mohl přestati býti nebezpečným a žalář jeho jest zbytečným. Vidím, že známý mně lupič pronásleduje dívku, mám v ruce pušku — zabíjím lupiče, zachraňuji dívku, ale smrt nebo poranění lupičovo uskutečnilo se jistě, kdežto to, co by se stalo, kdyby toho nebylo, není mi známo. A jaké ohromné množství zla musí vznikati, jako že vzniká, následkem toho, že lidé přiznávají si právo předcházeti zlo, které může se státi. 99% zla na světě, od inkvisice až k dynamitovým bombám, popravám a utrpením desetitisíců tak řečených politických zločinců, zakládá se na tomto úsudku. —

Čtvrtá, ještě vychytralejší odpověď k otázce, jak má křesťan chovati se ku příkazu Kristovu neprotiviti se zlu násilím, zakládá se v tom, ujišťovati, že příkaz neprotiviti se zlu násilím, není jimi zavrhován, ale uznáván jako každý jiný, ale jenom že nepřikládají tomuto příkazu zvláštního výminečného významu, jako to činí sektáři. Pokládati tento příkaz za nepochybnou podmínku křesťanského života, jak to činí: Harrison, Ballou, Dymond, Kvakeři, Menonité, Shakeři a jak to činili i moravští bratří Valdenští, Albigenští, Bogomilové, Pavlíciáni, — jest jednostranné sektářství. Příkaz tento nemá ani většího ani menšího významu než jako všecky ostatní a člověk, který přestoupí ze slabosti kterékoliv přikázání, právě tak jako příkaz neprotiviti se, nepřestává býti křesťanem, jestliže jen opravdově věří.

Vytáčka tato je velmi obratna a mnozí lidé, kteří si přejí býti oklamáni, snadno se jí klamou. Vytáčka zakládá se v tom, zaměniti přímé, vědomé popírání příkazu za nahodilé jeho porušení. Ale dostačí jenom přirovnati poměr církevních učitelů k tomuto příkazu a k jiným, skutečně uznávaným, abychom se přesvědčili, že je zcela rozdílný poměr církevních učitelů k tomuto přikázání a k těm, jež uznávají.

Přikázání proti smilstvu skutečně uznávají a proto nikdy, v žádném případě, neuznávají, že by smilstvo nebylo zlem. Církevní kazatelé nikdy neukazují ku případům, kdy přikázání proti smilstvu mělo by se porušiti, a vždycky nabádají k tomu, že třeba vystříhati se příležitostí, jež uvádějí v pokušení smilstva. Ale jinak jest s přikázáním neprotiviti se. Všichni církevní kazatelé znají případy, kdy přikázání toto může býti porušeno. A učí tak i lidi. A nejenom že neučí vyhýbati se těmto pokušením, z nichž hlavní jest přísaha, ale sami ji konají. Církevní kazatelé nikdy, v žádném případě, nehlásají porušení nějakého jiného přikázání. Avšak vzhledem k přikázání neprotiviti se učí přímo tomu, že netřeba příliš doslovně bráti tento zákaz, že nejenom netřeba zachovávati tento příkaz, ale že jsou podmínky, okolnosti, v nichž třeba činiti přímo opak, totiž souditi, bojovati, popravovati. A tak při zákazu neprotiviti se zlu násilím hlásá se ve většině případů, jak jej obejíti. Plnění tohoto přikázání, říkají, jest velmi těžké a je vlastnictvím jen dokonalosti. Ale jak by nebylo těžké, když rušení jeho nejen že se nezakazuje, ale přímo se podporuje, neboť přímo se žehná soudům, žalářům, dělům, ručnicím, vojákům, bitvám.

Není tedy pravda, že přikázání toto uznává se církevními kazateli za rovnocenné s ostatními přikázáními. Církevní kazatelé přímo ho neuznávají; ale poněvadž toho nesmějí doznati, snaží se utajiti to.

Takový jest čtvrtý způsob odpovědí.

Pátý způsob, nejvychytralejší, nejužívanější a nejpádnější je: vyhnouti se odpovědi a tvářiti se, že otázka tato byla kýmsi ode dávna jasně a uspokojivě rozřešena, tak že nestojí za to o tom mluviti. Tohoto způsobu užívají všichni více méně vzdělaní duchovní spisovatelé, to jest takoví, kteří pokládají zákony logiky pro sebe za závazné. Poněvadž vědí, že rozpor mezi učením Kristovým, které vyznáváme slovy a celým uspořádáním našeho života nelze vyjasniti slovy, a že budou-li se jím zabývati, stane se ještě zřejmější, tváří se s větší nebo menší obratností, jako by otázka o sloučení křesťanství s násilím již byla rozhodnuta, nebo vůbec nestávala a vyhýbají se jí.[6]

Většina duchovních posuzovatelů mé knihy užívá tohoto způsobu. Mohl bych uvésti desítky takových posudků, v nichž bez výjimky opakuje se jedno a totéž: mluví se o všem, ale jenom ne o tom, co jest hlavním předmětem knihy. Jako význačný příklad takových posudků uvedu stať znamenitého, vychytralého anglického spisovatele a kazatele, Farrara, který, jako mnozí učení bohoslovci je veliký mistr uhýbati se a umlčovati. Stať tato vytištěna byla v americkém časopise »Forum« v říjnu 1888.

Vyloživ svědomitě v krátkosti obsah mé knihy, Farrar praví:

»Tolstoj přišel ku přesvědčení, že svět byl hrubě oklamán, když ujistili lidi, že učení Kristovo ›neprotiviti se zlu zlem‹ dá se srovnati s válkou, soudy, trestem smrti, rozvody, přísahou, národními vášněmi a vůbec s většinou zřízení občanského a společenského života. On věří nyní, že království boží nastoupí tehdy, až lidé budou plniti pět přikázání Kristových, totiž: 1. žíti v míru se všemi lidmi; 2. vésti čistý život; 3. nepřísahati; 4. nikdy neprotiviti se zlu; 5. zříci se národních rozdílů.

Tolstoj popírá Starému zákonu zjevení boží, popírá poslání, popírá všecka dogmata církevní, jako: o Trojici, vykoupení, seslání Ducha svatého, kněžství, a uznává jenom slova a přikázání Kristova.

Ale jest spravedlivý takový výklad učení Kristova? Jsou povinni všichni lidé jednati tak, jak učí Tolstoj, to jest plniti pět přikázání Kristových?«

A při tom čekáš, že k této podstatné otázce, jež jediná jen mohla pohnouti člověka napsati stať o knize, člověk řekne, že tento výklad učení Kristova jest správný a že sluší se dle něho jednati, nebo řekne, že takový výklad jest nesprávný, dokáže proč a dá jiný pravidelný výklad oněch slov, jež já nepravidelně vykládám. Ale nic podobného není. Farrar projevuje jenom »přesvědčení«, že —

»Tolstoj, ačkoliv řídil se nejšlechetnější upřímností, upadl v pobloudění osobní a jednostranných výkladů smyslu Evangelia, rozumu (mind) a vůle Kristovy.«

V čem zakládá se toto pobloudění, nevykládá se, ale praví se jen:

»Pouštěti se do důkazů toho není možno v této stati, poněvadž již tak překročil jsem počet listů, vyměřených mně.«

A s klidným duchem uzavírá:

»Cítí-li se čtenář znepokojeným myšlenkou, že jest povinen jako křesťan, právě tak jako Tolstoj, opustiti své obvyklé podmínky života a žíti jako prostý dělník, tedy ať se upokojí a přidržuje se zásady: Securus judicat orbis terrarum![7] S malými výjimkami celé křesťanstvo od apoštolských dob až do našich dnů přišlo ku přesvědčení, že cíl Kristův spočíval v tom, aby dal lidem velikou zásadu, ale ne v tom, aby pobořil základy zřízení celé lidské společnosti, jež spočívá na božském zřízení (sanction) a na nutnosti. Kdyby bylo mým úkolem dokázati, jak jest nemožné učení komunismu, zakládané Tolstým na božských paradoxech (sic), jež mohou býti vykládány jenom na základě historických zásad v souhlase se všemi metodami učení Kristova, — potřebovalo by to více místa, než mám určeno.«

Jaké neštěstí, nemá místa! A podivná věc, již po patnáct století nikdo nemá místa dokázati, že Kristus, jejž vyznáváme, nemluvil vůbec to, co mluvil. Ale mohli by dokázati, kdyby chtěli. Ostatně ani netřeba dokazovati, co všem jest známo. Dostačí říci: »Securus judicat orbis terrarum.«

A takové jsou bez výjimky všecky posudky vzdělaných věřících lidí, kteří právě proto chápou nebezpečenství svého postavení. Jediným východem z něho jest pro ně naděje, že, užívajíce autority církve, starobylosti, svatosti, mohou zastrašiti čtenáře, odraditi ho od myšlenky, aby sám přečetl si Evangelium a sám svým rozumem uvážil otázku. A to se daří: komu skutečně přijde do hlavy, že všecko to, co s takovým ujišťováním a vítězoslávou opakuje se od věku k věku všemi těmito arcidiákony, biskupy, arcibiskupy, nejsvětějšími synody a papeži, že všecko to jest odporná lež a pomluva, namířená jimi proti Kristu, aby si zabezpečili peníze, jichž potřebují ku sladkému živobytí na krku ostatních lidí, lež a pomluva tak dalece zřejmá, zejména nyní, že jediná možnost šířiti dále tuto lež zakládá se v tom, aby lidé odstrašeni byli jejich ujišťováním, jejich nesvědomitostí. Jest to všecko totéž, co stalo se za posledních let při vojenských komisích: sedí u stolu, u zrcadla, na prvních místech, pod podobiznou panovníka v životní velikosti staří, vážní úředníci s odznaky a svobodně, volně hovoří, zapisují, přikazují a vyvolávají. Je zde též ctihodný stařec kněz s křížem na prsou, v hedvábné říze a s rozpuštěnými šedými vlasy, padajícími na epitrachil[8], před pulpitem, na němž leží zlatý kříž s Evangeliem, zlatem okovaným.

Vyvolávají Ivana Petrova. Vystupuje jinoch špatně, špinavě oblečený, polekaný, s třesoucími se svaly v obličeji a lesknoucíma se těkavýma očima a přerývaným hlasem, skoro šeptem praví: »já ...podle zákona ...jako křesťan ...nemohu ...«

»Co to bručí?« táže se netrpělivě předseda, mrače se, naslouchaje a zvedaje oči od knihy .. .

»Mluvte hlasitěji!« křičí na něho plukovník se zářícími epoletami.

»Já ...já ...jako křesťan.«

A konečně se ukáže, že jinoch odmítá vojenskou službu, poněvadž je křesťan.

»Nemluv nesmysl. Postav se pod míru. Doktore, buďte tak laskav, změřte ho. Hodí se?«

»Hodí.«

»Baťuško[9], veďte ho ku přísaze.«

Nikdo nejenom že není pobouřen, ale ani si nevšímá toho, co mumlá tento polekaný, ubohý jinoch.

»...Oni všichni něco mumlají, ale my nemáme času, musíme ještě tolik a tolik přijmouti.«

Novobranec chce ještě něco říci. »To je proti zákonu Kristovu...«

»Jděte, jděte, víme bez vás, co je podle zákona a co není podle zákona, ale vy odejděte. Baťuško, poučte ho. Následující: Vasilij Nikitin.«

A třesoucího se jinocha odvádějí. A komu, jak sluhům tak Vasiliju Nikitinu, jejž přivádějí, a všem ostatním, již viděli tento výjev, přijde na mysl, že ona nejasná slova jinochova, okamžitě utlumená představenstvem, obsahují v sobě pravdu, ale ony hlučné, slavnostně pronášené řeči v sebe důvěřujících, klidných úředníků a kněze, že jsou lež, podvod.

Týž dojem působí nejen stati samotného Farrara, ale všecka ta slavnostní kázání, články a knihy, jež objevují se ze všech stran, jak jenom někde pronikne pravda, která usvědčuje panující lež. Okamžitě počínají se dlouhé, rozumné, krásné, slavnostní rozhovory a sepsání o otázkách, blízko týkajících se předmětu s obratným umlčením samého předmětu.

V tom zakládá se pátý a nejpůsobivější způsob odstranění onoho rozporu, do něhož se dostalo církevní křesťanství, které vyznává slovy Krista, ale v životě popírá jeho učení a nabádá k tomu lidi.

Ti, již ospravedlňují se podle prvního způsobu, přímo hrubě ujišťujíce, že Kristus dovolil násilí: války, vraždy — sami se odvracejí od učení Kristova; ti, již hájí se podle druhého, třetího a čtvrtého způsobu, sami se zaplétají a snadno lze je usvědčiti z nepravdy; a tito poslední, již neuvažují a pokládají za nedůstojné uvažovati, ale schovávají se za svoji vznešenost a tváří se, že všecko to bylo již jimi nebo ještě kýmsi dávno již rozhodnuto a nepodléhá již žádné pochybnosti, — tito zdají se neporanitelnými a budou nezranitelnými dotud, dokud lidé budou nalézati se pod působením hypnotického vlivu, jejž provádějí na ně vlády a církve, a dokud se z něho neproberou.

Tak chovali se k mé knize duchovní, to jest ti, již vyznávají víru v Krista. A jinak nemohli se zachovati: váže je onen rozpor, v němž se nalézají, rozpor víry v božskost učitele a nevíry v jeho zcela jasná slova, z něhož třeba nějak se jim vymotati, a proto nebylo lze od nich očekávati svobodných úsudkův o samé podstatě otázky, o oné přeměně života lidí, jež vyplývá z použití učení Kristova k trvajícímu pořádku. Takového způsobu úvahy očekával jsem od světských, svobodomyslných posuzovatelů, již ničím nejsou spoutáni s učením Kristovým a mohou svobodně hleděti na ně. Očekával jsem, že svobodomyslní spisovatelé pohlédnou na Krista nejen jako na zakladatele náboženství pokory a osobního spasení (jak rozumí mu církevní spisovatelé), ale též, abychom použili jejich slov, jako na reformátora, bořícího staré a budujícího nové základy života, jehož reforma nedokonala se ještě, ale dosud trvá.

Takový názor na Krista a jeho učení vyplývá z mé knihy. Ale k mému podivení z velkého počtu posudků mé knihy, jež se objevily, nebylo ani jediného, ani ruského, ani cizího, který by jednal o předmětě z téže stránky, z níž jest vyložen v knize, to jest, který by hleděl na učení Kristovo jako na filosofické, mravní a sociální učení (abychom užili zase slov učených lidí). Ani v jedné kritice toho nebylo.

Ruští světští kritikové pochopivše moji knihu tak, že celý její obsah směřuje k neprotivení se zlu a pochopivše samo učení neprotiviti se zlu (bezpochyby pro usnadnění námitek) tak, jako by zakazovalo každý zápas se zlem, ruští světští kritikové s podrážděností napadli toto učení a velmi úspěšně během několika let dokazovali, že učení Kristovo není správné, poněvadž zakazuje protiviti se zlu. Jejich vyvrácení tohoto domnělého učení Kristova byla tím úspěšnější, že předem věděli, že jejich úvahy nemohou býti ani vyvráceny, ani opravovány, poněvadž censura, která nepropustila knihu, nepropustila ani stati na její obranu.

Pozoruhodno při tom jest, že v Rusku, kde nelze říci slova o svatém Písmě bez zákazu censury, převracelo se, kritisovalo se, odsuzovalo se a v posměch se uvádělo po několik let ve všech časopisech přímo a přesně vyslovené přikázání Kristovo. (Matouš, V. 39.)

Ruští světští kritikové, neznajíce patrně všeho toho, co bylo vykonáno k objasnění otázky neprotiviti se zlu, ano i někdy předpokládající, že jsem si sám vymyslil toto pravidlo neprotiviti se zlu násilím, napadali samotnou myšlenku, vyvraceli ji, překrucovali a uváděli s velikým zápalem důvody, dávno již všestranně rozebrané a vyvrácené, dokazovali, že člověk je závazně povinnen (násilím) brániti všechny, jimž se křivdí a kteří jsou potlačováni, a proto učení neprotiviti se zlu násilím, že jest učení nemravné.

Všem ruským kritikům celý význam kázání Kristova jevil se jenom jako zúmyslná překážka jejich určité činnosti, která směřovala proti všemu, co v daném okamžiku považovali za zlo, a důsledek toho byl, že na zásadu neprotiviti se zlu násilím útočily dva tábory, stojící proti sobě: konservativci, poněvadž tato zásada překážela jejich činnosti protiviti se zlu, působenému revolucionáři, jejich pronásledování a popravám; revolucionáři pak proto, že tato zásada překážela protiviti se zlu, působenému konservativci a překážela jejich svržení. Konservativci byli znepokojeni tím, že učení neprotiviti se zlu násilím překáží energickému potlačení revolucionářských živlů, které by mohly zničiti blahobyt lidu; revolucionáři byli znepokojeni tím, že učení neprotiviti se zlu násilím překáží svržení konservativců, kteří hubili blahobyt lidu. Pozoruhodno při tom jest, že revolucionáři útočili na zásadu neprotiviti se zlu násilím, přes to, že jest nejhroznější a nejnebezpečnější každému despotismu, protože, co svět světem stojí, každé násilí od inkvisice až do Schlüsselburské pevnosti zakládalo se a zakládá na opačné zásadě, tj. nutnosti protiviti se zlu násilím.

Mimo to ruští kritikové poukazovali k tomu, že by svedlo lidstvo z cesty civilisace, po níž kráčí, kdyby užilo v životě příkazu neprotiviti se zlu násilím. A podle jejich mínění jest cesta civilisace, po které kráčí evropské lidstvo táž, po níž musí vždycky kráčeti celé člověčenstvo.

Takový byl hlavní ráz ruských kritiků.

Cizí kritikové vycházeli od týchž zásad, ale úvahy jejich o mé knize lišily se od úvah ruských kritiků nejenom menší podrážděností a větším vzděláním, ale i podstatou věci.

Posuzujíce moji knihu a vůbec evangelické učení, jak jest vyjádřeno v Kázání na hoře, cizí kritikové ujišťovali, že takové učení není vlastně křesťanské (křesťanské učení podle jejich mínění jest katolicismus a protestantství), kdežto učení Kázání na hoře je však jen řada velmi milých nepraktických blouznění, du charmant doccer, jak praví Renan, která hodí se pro naivní a polodivoké obyvatele Galilee, žijící před 1800 lety, a pro ruské polodivoké mužíky Sutajeva, Bondareva a ruského mystika Tolstého, ale naprosto se nehodí pro vysoký stupeň evropské vzdělanosti.

Cizí, světští kritikové jemným způsobem, aniž by mne uráželi, snažili se dáti vycítiti, že moje úvahy o tom, že by lidstvo mohlo říditi se takovým naivním učením, jako je Kázání na hoře, vznikly částečně z mé nevědomosti, z neznalosti dějin, z neznalosti všech těch marných pokusů uskutečniti v životě zásady Kázání na hoře, jež byly činěny v dějinách a k ničemu nevedly, dílem z nepochopení veškerého významu oné vysoké vzdělanosti, na níž se svými Kruppovými děly, bezdýmným prachem, kolonisací Afriky, správou Irska, parlamentem, žurnalistikou, stávkami, konstitucí a Eifelovou věží stojí nyní lidstvo.

Tak psal Vogüé, tak psal Leroy Beaulieu, tak psal Matthew Arnold, tak psal americký spisovatel Savage i Ingersol, populární americký svobodomyslný kazatel, a mnozí jiní.

»Učení Kristovo nehodí se, poněvadž neodpovídá našemu průmyslovému věku,« naivně praví Ingersal, projevuje tím s úplnou přesností a naivností totéž, co myslí jemně vzdělaní lidé naší doby o učení Kristově. Učení nehodí se pro náš průmyslový věk, právě tak, jako by to, že existuje průmyslový věk, bylo věcí posvátnou, která by nesměla a nemohla býti změněna. Právě tak, jako kdyby opilci k radám, aby hleděli zachovati se ve střízlivém stavu, odpovídali, že tyto rady jsou nemístné při jejich alkoholickém stavu.

Úsudky všech světských spisovatelů, jak ruských, tak i cizích, jakkoliv jest rozdílný jejich tón a způsob důvodů, všechny v podstatě přicházejí k jednomu a témuž podivnému nedorozumění, totiž k tomu, že učení Kristovo, jehož jedním důsledkem jest neprotiviti se zlu násilím, nehodí se nám, poněvadž vyžaduje změny našeho života.

Učení Kristovo nehodí se, neboť kdyby bylo uskutečněno, nemohl by náš život déle trvati; jinými slovy: kdybychom počali život dobrý, jak nás učil Kristus, nemohli bychom pokračovati v životě špatném, jak žijeme a přivykli jsme žíti. O otázce neprotiviti se zlu násilím nejen že se neuvažuje, ale pouhá připomínka, že v učení Kristově obsažen jest požadavek neprotiviti se zlu násilím, pokládá se již za dostatečný důkaz o nemožnosti celého učení.

A zatím, zdálo by se, že je nutno poukázati alespoň na nějaké rozřešení této otázky, poněvadž jest základem téměř všech věcí, jež nás zajímají.

Otázka přece spočívá v tom: jakým způsobem rozhodovati spory lidí, jestliže jedni lidé pokládají za zlé to, co jíní považují za dobré a naopak? A proto míti za to, že zlo jest to, co já pokládám za zlé bez ohledu na to, že protivník můj pokládá to za dobré, není odpovědí. Odpovědi mohou býti jenom dvě. Buď ona, abychom našli pravé nepopiratelné měřítko toho, co jest zlo, aneb ona, abychom neprotivili se zlu násilím.

První východ byl zkoušen, od počátku historických dob a jak všichni víme, nepřivedl dosud k úspěšným výsledkům.

Druhá odpověď — neprotiviti se zlu násilím tomu, co pokládáme za zlé do té doby, dokud nenašli jsme všeobecného měřítka, navržena jest Kristem.

Možno míti za to, že odpověď, daná Kristem, není správná; můžeme ji nahraditi jinou, lepší, najdeme-li takové měřítko, jež by pro všechny nepochybně a současně vymezilo zlo; možno prostě neuznávati podstaty otázky, jak ji neuznávají divocí národové, ale nemůžeme, jak to činí učení kritikové křesťanského učení, předstírati, jako by tato otázka vůbec nestávala, anebo že je rozřešena tím, dáli se určitým osobám nebo shromážděním (tím hůře, jsme-li těmi lidmi sami) právo vymezovati zlo a protiviti se mu násilím, když přece všichni víme, že přiznáním tohoto práva otázka sama ani dost málo není rozřešena, poněvadž vždycky se najdou lidé, kteří tohoto práva určitých lidí nebo shromáždění neuznávají.

I jest základem úvah světských politiků o křesťanském učení přiznání, že to, co se nám zdá zlem, skutečně jest zlem, nebo úplné nepochopení otázky, tak že úsudky o mé knize jak církevních, tak i světských kritiků ukázaly mi, že většina lidí přímo nerozumí nejen samému učení Kristovu, ale ani oněm otázkám, k nimž toto učení jest odpovědí.

Poznámky pod čarou

[6] Znám jen jednu stať, jež není posudkem v pravém slova smyslu, která jedná o témž předmětě a má na zřeteli mou knihu, ale vymyká se poněkud tomuto všeobecnému určení. Je to brožura Trojického (Kazaň): »Kázání na hoře«. Spisovatel patrně uznává učení Kristovo v jeho pravém významu. Praví, že přikázání neprotiviti se zlu násilím znamená totéž, co hlásá, právě jako přikázání o přísaze; nepopírá, jak to činí jiní, význam učení Kristova, ale bohužel, nečiní z tohoto doznání těch nutných závěrů, jež v našem životě samy sebou hlásí se při takovém pojímání učení Kristova. Nemáme-li se protiviti zlu násilím a nemáme-li přísahati, tedy každý přirozeně se otáže: — a což vojenská služba? Přísaha? Avšak k této otázce spisovatel nedává odpovědi, kdežto sluší se odpověděti. Nelze-li však odpověděti, tedy lépe vůbec nemluviti, poněvadž zamlčování budí zmatek.

[7] Celý svět soudí lehkomyslně.

[8] Část oděvu kněžského, podobná štole v církvi katolické. (Pozn. překl.)

[9] U Rusů populární název kněze. (Pozn. překl.)

III. kapitola

Nepochopení křesťanství věřícími.

Proto, jak zprávy, jež dostal jsem po vyjití mé knihy o tom, kterak neustále chápalo se a chápe se menšinou lidí křesťanské učení v jeho přímém a pravém významu, tak i její kritikové, jak církevní, tak i světští popírající možnost chápati učení Kristovo v přímém významu, přesvědčily mne, že co na jedné straně nikdy pro menšinu nepřestávalo, ale stále jasněji a jasněji se ustalovalo pravé pochopení tohoto učení, na druhé straně pro většinu smysl jeho stále víc a více se zatemňoval, až došlo konečně k takovému stupni zatemnění, že lidé přímo již nechápou nejjednodušší věci, vyjádřené nejprostšími slovy v Evangeliu.

Nepochopení učení Kristova v jeho pravém, prostém a přímém smyslu za naší doby, kdy světlo tohoto učení proniklo již všechny, i nejtemnější kouty vědomí lidského, kdy, jak řekl Kristus, nyní již se střech křičí se to, co on mluvil šeptem, kdy učení to proniká všechny stránky lidského života, jak rodinnou, tak hospodářskou, občanskou, státní i mezinárodní, nepochopení toto bylo by nevysvětlitelné, kdyby nemělo příčin.

Jednou z těchto příčin jest ta, že jak věřící tak nevěřící pevně jsou přesvědčeni, že učení Kristovo pochopeno jest jimi dávno a tak úplně, nepochybně a nezměnitelně, že žádného jiného významu, mimo ten, jaký mu přidávají, nemůže v něm býti. Příčina toho spočívá v tom, že dlouho trvalo podání falešného porozumění a následkem toho nepochopení jeho.

Nejsilnější proud vody nemůže přidati ani kapku tekutiny do nádoby, která jest plna.

Možno člověku nejméně chápajícímu objasniti nejzáhadnější věci, neučinil-li si o nich ještě žádného pojmu; ale nejchápavějšímu člověku nelze objasniti nejjednodušší věc, je-li pevně přesvědčen, že zná, ano nepochybně zná to, co se mu předkládá.

Křesťanské učení zdá se lidem našeho světa právě takovým, dávno a nepochybně do všech svých nejjemnějších podrobností každému známým učením, kterému nemůže býti rozuměno jinak než tak, jak bylo pochopeno.

Křesťanství rozumí se nyní od těch, již věří v církevní učení, jako nadpřirozenému, zázračnému zjevení všeho toho, co řečeno ve vyznání víry; pro nevěřící pak jest ono jako přežitý lidstvem projev jeho potřeby víry v nadpřirozené, jako historický zjev, který úplně projevil se v katolictví, pravoslaví, protestantství, a nemá již pro nás žádného životního významu.

Věřícím význam učení zatajuje se církví, nevěřícím vědou.

Promluvím nejprve o prvních.

Před 1800 lety uprostřed pohanského římského světa objevilo se podivné, žádnému z dřívějších nepodobné, nové učení, připisující se člověku Kristu.

Nové učení to bylo zcela nové jak formou, tak i obsahem, i pro židovský svět, mezi nímž vzniklo, i zejména pro onen římský svět, v němž se hlásalo a šířilo.

Uprostřed propracovaných náboženských pravidel židovských, kde podle slov Izaiáše bylo pravidlo na pravidle, uprostřed římského zákonodárství, propracovaného do velikého stupně dokonalosti, vzniklo učení, zamítající nejen všeliká božství, všeliký strach před nimi, všeliká věštění a víru v ně, ale i všeliká lidská zřízení a všelikou potřebu jich.

Na místo všemožných pravidel dřívějších vyznání stavělo učení to jenom vzor vnitřní dokonalosti, pravdy a lásky v osobě Kristově, a jako následek této vnitřní dokonalosti, ke které by dospěli lidé, měla býti vnější dokonalost, předpověděná proroky, království boží, v němž všichni lidé odnaučí se nenáviděti, spojeni budou láskou a lev bude ležeti vedle beránka.

Na místo pohrůžek tresty, nebudou-li vykonávána pravidla, která obsažena byla v dřívějších zákonech jak náboženských, tak státních, místo slibův odplaty za plnění oněch zákonů, učení toto vábilo k sobě jenom tím, že jest pravda (Jan, VII. 17.). »Kdo chce poznati o tom učení, — od Boha-li jest, ať je koná.« (Jan, VIII.) »Poněvadž mluvím pravdu, proč mi nevěříte? Proč hledáte zabíti člověka, řeknuvšího vám pravdu. Jenom pravda vysvobodí vás. Vyznávati Boha sluší se jenom v pravdě. Všecko učení zjeví se a objasní se duchem pravdy. Čiňte to, co pravím, a poznáte — pravda-li to, co mluvím.«

Důkazy učení nepodávaly se žádné mimo pravdu, mimo souhlas učení s pravdou. Celé učení zakládalo se v poznání pravdy a následování jí, ve větším a větším postižení pravdy, větším a větším přiblížení se k ní v záležitostech životních.

Podle tohoto učení není činů, které mohly by člověka ospravedlniti, jen v osobě Kristově je vzor pravdy, jenž povznáší srdce k dokonalosti vnitřní, a v uskutečnění království božího k dokonalosti vnější, plnění nauky jest jen v postupu po naznačené cestě, v přiblížení se k dokonalosti vnitřní — napodobením Krista, a k vnější — upevněním království božího. Větší nebo menší blaho lidské nezávisí podle tohoto učení na onom stupni dokonalosti, jakého člověk dostihuje, ale na větší nebo menší rychlosti postupu za zdokonalením.

Pílení k dokonalosti celníka Zachea, cizoložnice, lotra na kříži jest větší zisk podle tohoto učení, než strnulá spravedlnost fariseova. Zbloudilá ovce je dražší než 99 nezbloudilých. Marnotratný syn, ztracený a opět nalezený peníz jest dražší, milejší Bohu než ony, jež nebyly ztraceny.

Každý stav podle tohoto učení jest jenom určitý stupeň na cestě k nedostižitelné vnitřní a vnější dokonalosti a proto nemá významu. Blaho jest jenom v postupu k dokonalosti, stanutí pak na jakémkoli stupni jest přerušení blaha.

»Ať levice neví, co činí pravice« a »nehodí se pro království boží dělník, chopivší se pluhu a ohlížející se zpět.« »Neradujte se z toho, že ďáblové vás poslouchají, ale vyhledávejte toho, aby jména vaše byla napsána na nebesích.« »Buďte dokonalí, jako jest dokonalý Otec váš nebeský.« »Vyhledávejte království božího a pravdy jeho.«

Plnění nauky spočívá jenom v neustálém pokroku za dosažením stále vyšší a vyšší pravdy a ve stále větším a větším uskutečňování nauky v sobě láskou stále větší a větší a mimo sebe stále větším a větším uskutečňováním království božího.

Jest zřejmo, že učení toto, objevivší se uprostřed židovského a pohanského světa, nemohlo býti přijato většinou lidí, žijících docela jiným životem, než jaký vyžadovalo toto učení; ano že ani těmi, jimiž bylo přijato, nemohlo býti pochopeno v celém svém významu, ježto bylo zcela protivné všem dřívějším názorům.

Jenom řadou nedorozumění, chyb, jednostranných výkladů, opravovaných a doplňovaných pokoleními lidí, smysl křesťanského učení stále víc a více se objasňoval lidem. Křesťanský světový názor působil na židovský a pohanský, a pohanský a židovský na křesťanský. Ale křesťanský, jakožto živý, stále víc a více pronikal odumírající židovský a pohanský, a vystupoval stále jasněji a jasněji, osvobozoval se od falešných příměsí, k němu připojovaných. Lidé stále hloub a hloub postihovali smysl křesťanství a víc a více uskutečňovali je v životě.

Čím dále žilo lidstvo, tím víc a více objasňoval se mu smysl křesťanství, jak to nemohlo a nemůže býti jinak s každým učením o životě.

Následující pokolení opravovala chyby předchůdcův a víc a více přibližovala se k pochopení pravého smyslu. Tak bylo tomu od nejprvnějších dob křesťanství. Ale hned od počátku objevili se lidé, kteří počali tvrditi o sobě, že smysl, který oni přidávají učení, jest jediné pravý, a že důkazem toho jsou nadpřirozené zjevy, potvrzující správnost jejich pochopení.

A to právě bylo hlavní příčinou, že hned s počátku učení bylo nepochopeno, a potom úplně převráceno.

Mělo se za to, že učení Kristovo nepodává se lidem jako každá jiná pravda, ale zvláštním nadpřirozeným způsobem, tudíž pravost jeho nedokazuje se souhlasem s požadavky rozumu a celé přirozenosti lidské, nýbrž zázračností jeho podání, jež měla sloužiti za nevývratný důkaz správnosti pochopení. Tato domněnka vznikla z nepochopení nauky a následek její byla nemožnost lepšího pochopení.

Počalo to od nejprvnějších dob, kdy učení vykládalo se neúplně a často převráceně, jak vidíme to podle Evangelií a Skutkův. Čím méně bylo pochopeno, tím jevilo se temnější a tím potřebnější byly vnější důkazy jeho pravosti. Příkaz, abys nečinil jiným toho, co nechceš, aby činili tobě, nebylo potřebí dokazovati zázraky a nebylo mu potřebí víry, poněvadž sám sebou jest přesvědčivý a odpovídá jak rozumu, tak přirozenosti lidské; ale že Kristus byl Bůh, bylo potřebí dokazovati zázraky zcela nepochopitelnými.

Čím bylo nejasnější pochopení učení Kristova, tím více přiměsovalo se k němu zázračného; ale čím více přiměsovalo se zázračného, tím více učení odchylovalo se od svého smyslu a stávalo se temnější; a čím více odchylovalo se od svého smyslu a stávalo se temnější, tím silněji bylo potřebí hlásati jeho neomylnost a tím méně učení stávalo se pochopitelno.

Od nejprvnějších dob podle Evangelií, Skutků, Epištol bylo možno viděti, kterak nechápání nauky vyvolalo nutnost důkazů prostřednictvím nadpřirozeného a nepostižitelného.

Počalo to podle knihy Skutků od oné schůze, k níž sešli se učeníci do Jeruzaléma, aby rozhodli vzniknuvší otázku o křtění nebo nekřtění neobřezaných a těch, kteří pojídají krmě obětované modlám.

Sám námět otázky ukazoval, že ti, kteří ji posuzovali, nechápali učení Kristova, které zavrhuje všechny vnější obřady; omývání nohou, očišťování, posty, soboty. Řečeno bylo přímo: »ohavnost není to, co vchází do úst, ale to, co vychází ze srdce« a proto otázka o křtění neobřezaných mohla vzniknouti jenom mezi lidmi, kteří milovali učitele, nejasně tušili vznešenost jeho učení, ale ještě velmi mlhavě chápali učení samotné. Tak tomu též bylo.

Na kolik členové shromáždění nerozuměli učení, na tolik bylo jim potřebí vnějšího dotvrzení jejich neúplného pochopení. A tak k rozhodnutí otázky, jejíž námět sám nám dokazuje nepochopení nauky, byla pronesena na tomto shromáždění, jak to popisuje kniha Skutků, tato hrozná slova, která způsobila tolik zla a měla poprvé vnějším způsobem upevniti oprávněnost určitých tvrzení: »zalíbilo se sv. Duchu a nám«, to jest tvrdilo se, že správnost toho, na čem se usnesli, je zázračným účastenstvím sv. Ducha, tj. Boha. Ale ujištění o tom, že sv. Duch, tj. Bůh, mluvil skrze apoštoly, opět bylo potřebí dokázati. A k tomu musilo se tvrdili, že sv. Duch sestoupil padesátý den ve způsobě ohnivých jazyků na ty, kteří to tvrdili. (V popisu seslání sv. Ducha předchází shromáždění, ale Skutkové jsou napsány mnohem později než se stalo to i ono.) Ale i seslání svatého Ducha bylo potřebí dotvrditi pro ony, již neviděli ohnivých jazykův (ačkoliv jest nepochopitelno, proč ohnivý jazyk, planoucí nad hlavou člověka, dokazuje, že to, co bude mluviti tento člověk, jest nepochybná pravda) a bylo potřebí ještě zázrakův a uzdravení, vzkříšení, umrtvení a všech těch pohoršlivých divů, jimiž naplněny jsou Skutkové a které nejenom že nikdy nemohou přesvědčiti o pravosti křesťanského učení, ale mohou jenom odraditi od něho. Následky takového způsobu dotvrzování pravdy byly, že čím více hromadily se důkazy pravosti vypravováním o zázracích, tím více samo učení odchylovalo se od svého původního smyslu a stávalo se tím nepochopitelnějším.

Tak bylo tomu od prvních dob a tak to v míře zvýšené šlo, až za naší doby logicky došlo k dogmatům o přepodstatnění a neomylnosti papeže, biskupů, nebo písem, tj. ku zcela nepochopitelnému, ano nesmyslnému, k požadavkům slepé víry ani ne v Boha a Krista, ba ani ne v učení, ale v osobu, jako v katolictví, nebo v osoby, jako v pravoslaví, nebo k víře v knihu, jako v protestanství. Čím více šířilo se křesťanství a čím větší zabíralo skupinu nepřipravených lidí, tím méně se mu rozumělo, tím rozhodněji se hlásala neomylnost pochopení a tím méně stávalo se možným postihnouti pravý smysl učení. Již v době Konstantinově celé chápání učení omezilo se na krátký výklad, potvrzený světskou mocí, závěrečné slovo sporů, vedených ve shromáždění, na vyznání víry, v němž se uvádí: věřím v to, v to a to a na konec, v jedinou, svatou, všeobecnou a apoštolskou církev, to jest neomylnost oněch osob, které nazývají se církví, tak že všecko skončilo se tím, že člověk nevěří již v Boha, ani v Krista, jak se mu zjevili, nýbrž v to, čemu přikazuje věřiti církev.

Ale církev jest svatá, církev jest založena Kristem. Bůh nemohl ponechati lidem, aby vykládali jeho učení libovolně, proto ustanovil církev. Všecka tato tvrzení jsou tak dalece nesprávná a nedůvodná, že člověk se stydí je vyvraceti. Z ničeho, mimo tvrzení církví, nikde není viděti, že by Bůh nebo Kristus zakládal něco tomu podobného, co církevníci vyrozumívají slovem církev. V Evangeliu jest svědectví proti církvi, jako vnější autoritě, zcela patrné a jasné na tom místě, kde se praví, aby učeníci Kristovi nikoho nenazývali učiteli a otci. Ale nikde nic řečeno není o tom ustanovení, jež církevníci nazývají církví.

V Evangeliu dvakráte užito slova církev. Poprvé ve smyslu shromáždění, jež rozhoduje spor, podruhé ve spojení s nejasnými slovy o kameni Petru a bráně pekelné. Z těchto dvou zmínek o »církvi«, jíž označovalo se jenom shromáždění, odvozuje se to, co nyní rozumíme slovem církev.

Ale Kristus nikterak nemohl založiti církev, totiž to, co nyní rozumíme tímto slovem, poněvadž ani ve slovech Kristových ani v myšlení lidí tehdejší doby nic obsaženo nebylo, co by podobalo se pojmu církve takové, jakou známe nyní s tajemstvími, hierarchií a hlavně se svým ujišťováním o neomylnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království boží ve vás.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.