Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Kontrakt

Vydání první

Copyright © 2016, 2017. The Contract by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2242. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Contract vydaného v roce 2016

a z anglického originálu The Baby Clause vydaného v roce 2017

Český překlad © 2019 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1023-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1024-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Melanie Moreland

Kontrakt

Obsahuje novelu

Baby šéf

Kontrakt

Deboře Beckové, mojí přítelkyni a editorce.

Tahle knížka je pro Tebe.

Děkuju.

A jako vždycky

děkuju i svému Matthewovi – který je pro mě smyslem všeho.

Kapitola 1

RICHARD

Naklonil jsem se přes stůl, a jak jsem se snažil ovládnout svůj vztek, hluk z plné restaurace ustoupil do pozadí. Potlačil jsem chuť zařvat a promluvil jsem tiše, ale z mých slov kapala zloba. „Co jsi to řekl? Já snad špatně slyším.“

David se pohodlně opřel na židli, mojí zuřivosti nevěnoval pozornost. „Jak říkám. Tyler bude povýšen na společníka firmy.“

Sevřel jsem v dlani skleničku tak silně, až jsem se divil, že se neroztříštila. „Povýšen na společníka jsem měl být já.“

Pokrčil rameny. „Okolnosti se změnily.“

„Dřel jsem jako idiot. Získal jsem pro firmu víc než devět milionů. Loni jsi mi řekl, že když tu hranici překonám, uděláte ze mě partnera.“

Mávl rukou. „Jenže Tyler získal dvanáct milionů.“

Udeřil jsem rukou do stolu a bylo mi úplně jedno, jestli se po nás lidé začnou dívat. „To proto, že ten zmetek mi slídil za zády a přebral mi klienta. Nápad na tu kampaň byl můj. Ten hajzl mi ho ukradl.“

„To říkáš ty, Richarde.“

„Kecy. To jsou jenom kecy.“

„Rozhodnutí už padlo, ale nabídka trvá. Snaž se, a příští rok to můžeš být ty.“

„To je poslední slovo?“

„To je poslední slovo. A dostaneš velkorysý bonus.“

Bonus.

Nechtěl jsem žádný zatracený bonus. Chtěl jsem to povýšení. Měl jsem to být já.

Vstal jsem tak rychle, až jsem převrhnul židli. Dopadla na zem s tupým žuchnutím. Vztyčil jsem se v celé své výšce víc než sto devadesáti centimetrů a zamračeně jsem se na něho zahleděl. Vzhledem k tomu, že David neměl víc než sto sedmdesát, takhle vsedě působil ještě menší.

David pozvedl obočí. „Tak bacha, Richarde. U nás v Anderson Inc. jsme jeden tým. A ty jsi pořád jeho součástí – důležitou součástí.“

Chladně jsem si ho změřil a zaplašil chuť poslat ho do prdele. „Tým. Tak to jo.“

Zavrtěl jsem hlavou a šel pryč.

Vrazil jsem do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi. Moje asistentka vyděšeně vzhlédla, napůl snědený sendvič v ruce.

„Co jsem vám k sakru říkal o jídle u psacího stolu?“

Kvapně se vyškrábala na nohy. „B–byl jste pryč,“ zakoktala. „Zpracovávala jsem vaše výdaje. Tak jsem si myslela …“

„Tak to jste si teda myslela kurva špatně.“ Sáhl jsem přes stůl, vytrhl jí ten zlořečený sendvič z ruky a ušklíbl se nad jeho obsahem. „Burákové máslo s marmeládou? To si za ty prachy, co vám platí, nemůžete dát něco lepšího?“ Zasakroval jsem, protože mi na okraj saka ukápl kus marmelády. „Zatraceně!“

Podívala se na rudou skvrnu na mém šedivém obleku a její už beztak bledý obličej pobledl ještě víc. „Pane VanRyane, moc se omlouvám. Hned vám to odnesu do čistírny.“

„To teda odnesete, k čertu. A když už půjdete ven, přineste mi sendvič.“

Zamrkala. „Já – Myslela jsem, že jste byl na obědě.“

„Ten váš myšlenkový proces je zase špatně. Přineste mi sendvič a latté – s extra pěnou – bez tuku. A chci mít na telefonu Briana Maxwella – okamžitě.“ Netrpělivě jsem ze sebe shodil sako a vyprázdnil kapsy.

„Odneste to do čistírny – a chci ho mít ještě dnes odpoledne.“

Dál seděla a nepohnutě na mě zírala.

„Jste snad hluchá?“

„Co chcete, abych udělala nejdřív?“

Odhodil jsem sako. „To je přece vaše práce. Nějak si to přeberte a hlavně to udělejte.“

Znovu jsem třískl dveřmi.

O patnáct minut později jsem už měl svůj sendvič a latté. Interkom zabzučel. „Na lince dvě máte pana Maxwella.“

„Fajn.“ Zvedl jsem telefon. „Briane. Musím se s tebou setkat. Dnes.“

„Mám se dobře. Děkuju za optání, Richarde.“

„Na to nemám náladu. Kdy budeš moct?“

„Celý odpoledne mám plný.“

„Zruš to.“

„Ale já jsem mimo město. Nejdřív se tam můžu dostat v sedm.“

„Fajn. Sejdeme se ve Finlay’s. Můj obvyklý stůl.“ Zavěsil jsem a stiskl interkom. „Pojďte sem.“

Dveře se otevřely a ona vpadla dovnitř – doslova. Ani jsem se nenamáhal zamaskovat, že jsem znechuceně zakroutil očima. Nikdy jsem neviděl nikoho tak nemotorného – dokázala zakopnout i o vzduch. Tipnul bych si, že strávila na kolenou víc času než většina ženských, se kterými jsem chodil. Počkal jsem, než se vyhrabala na nohy, sebrala si zápisník a našla pero. Tvář měla zardělou a ruce se jí třásly.

„Ano, pane VanRyane?“

„Můj stůl ve Finlay’s. Na sedmou. Zařiďte to. A koukejte, ať je to moje sako do té doby hotové.“

„Objednala jsem expresní čištění. Je to, ehm, za extra příplatek.“

Povytáhl jsem obočí. „Vzhledem k tomu, že to byla vaše vina, to jistě ráda zaplatíte.“

Tvář jí zrudla ještě víc, ale nic nenamítla. „Za hodinu ho vyzvednu.“

Mávl jsem rukou, bylo mi jedno, kdy pro něj zajde, hlavně že ho budu mít včas před odchodem.

„Pane VanRyane?“

„Co je?“

„Dnes musím odejít ve čtyři. Jsem objednaná k lékaři. Psala jsem vám to přece minulý týden v mailu?“

Poťukával jsem prsty na stůl a pozoroval ji. Svoji asistentku – Katharine Elliottovou – prokletí mého života. Dělal jsem všechno, co jsem mohl, abych se jí zbavil, ale nepodařilo se mi to. Ať jsem jí zadal jakýkoliv úkol, vždycky ho splnila. Veškeré ponižující povinnosti zvládala bez námitek a bez odmlouvání. Vyzvednout věci z čistírny? Splněno, bez řečí. Zajistit, aby moje soukromá toaleta byla zásobena kosmetikou mých oblíbených značek a kondomy? Bez chyby. Vyčistit a uspořádat podle abecedy moji rozsáhlou sbírku cédéček, když jsem se rozhodl ji přemístit do své kanceláře? Hotovo – a dokonce pak všechna cédéčka zabalila do krabic, bez poskvrnky a roztříděná, protože jsem „si to rozmyslel“ a nechal si je poslat zase zpátky domů. Neřekla ani slovo. Poslat květiny a lístek na rozloučenou každé ženské, se kterou jsem se chtěl zrovna ten měsíc nebo týden rozejít? Jasně.

Den za dnem bez výjimky seděla v kanceláři – nikdy se ani neopozdila. Málokdy odtud odcházela, jedině pokud mi šla něco zařídit, nebo se na chvilku vytratila do kuchyňky sníst si jeden z těch svých směšných, z domova přinesených sendvičů, protože jsem jí zakázal jíst je u pracovního stolu. Hlídala mi kalendář a udržovala seznam kontaktů v perfektním pořádku, moje spisy seřadila podle barev, jak to mám rád, a filtrovala mi telefonní hovory, aby mě nemohlo obtěžovat množství mých bývalek. Podle firemní šeptandy jsem věděl, že ji mají všichni rádi. Nikdy nezapomněla na žádné narozeniny a pekla naprosto skvělé koláčky, které k té příležitosti nosila.

Byla zkrátka naprosto dokonalá.

Nemohl jsem ji vystát.

Představovala všechno, čím jsem u žen pohrdal. Byla drobná a křehká, měla tmavé vlasy a modré oči a nosila jednoduché kostýmky a sukně – úhledné, úpravné a totálně staromódní. Vlasy si vždycky stahovala do uzlu, nenosila žádné šperky a podle toho, co jsem viděl, se ani nijak nemalovala. Její sex–appeal se rovnal nule, a dokonce neměla ani tolik sebeúcty, aby s tím něco udělala. Byla pokorná a plachá, nikdy se neprosazovala. Měl jsem rád ženské silné a živé – ne takovou onuci, jako byla slečna Elliottová.

Jenže se jí nešlo zbavit.

„Fajn. Ne abyste si na to nějak zvykla, slečno Elliottová.“

Na okamžik se mi zdálo, že se jí zablýsklo v očích, ale pak pouze přikývla.

„Vyzvednu vám sako a nechám ho ve vaší šatně. Telekonferenci jsem vám připravila na čtrnáct hodin a v patnáct třicet máte jednání v zasedací místnosti.“ Ukázala na složky, položené na rohu stolu. „Vaše poznámky jsou všechny tady.“

„A moje výdaje?“

„Už jsem je zpracovala a nechávám je zde k vašemu podpisu.“

„V pořádku. Můžete jít.“

Zastavila se u dveří. „Přeju vám příjemný večer, pane VanRyane.“

S odpovědí jsem se neobtěžoval.

Kapitola 2

RICHARD

Brian usrkával svoji režnou a měřil si mě přes okraj skleničky.

„Chápu, že tě to štve, Richarde. Ale co chceš, abych s tím udělal?“

„Chci jinou práci. Tohle máš udělat. Najít mi ji.“

Suše se zasmál a odložil skleničku. „Tohle jsme už přece prodiskutovali. S tvým renomé ti dokážu najít jakoukoliv práci, kterou by sis přál – jenomže ne tady. Ve Victorii se na trhu pohybují dva hlavní hráči – a ty pracuješ pro jednoho z nich. Až budeš konečně připravený se přestěhovat, stačí říct. Nabídnu ti místa v kterémkoli velkém městě, o němž bys byl ochotný uvažovat. Dobře se rozjíždí byznys třeba v Torontu.“

Nakvašeně jsem zafuněl. „Nechci se stěhovat. Ve Victorii se mi líbí.“

„Něco tě tu snad drží?“

Zabubnoval jsem prsty na stole a zamyslel se nad jeho otázkou. Vlastně jsem ani nevěděl, proč se odmítám přestěhovat. Měl jsem to místo rád. Líbilo se mi, že leží blízko vody, oblíbil jsem si tu restaurace a divadla, bylo to zkrátka malé město s velkoměstským ruchem a příhodným klimatem. Drželo mě tu ještě něco jiného – i když jsem sám ani přesně nevěděl, co to je. Bylo mi jasné, že bych měl změnit místo; po pravdě řečeno by to bylo to nejrozumnější, co bych měl udělat, ale nějak se mi do toho nechtělo.

„Ne, nic konkrétního. Prostě tu chci zůstat. Proč bych nemohl dostat flek u Gavin Group? Měli by se podělat nadšením, že mě získali. Moje portfolio mluví za všechno.“

Brian si odkašlal a poklepal na svou skleničku pečlivě upraveným nehtem. „Stejně jako tvoje osobnost.“

„V reklamním průmyslu musíš být tvrdý a rozhodný, Briane.“

„To není to, co mám přesně na mysli, Richarde.“

„Tak co teda máš přesně na mysli?“

Brian mávl na číšníka, aby nám přinesl další drinky, opřel se a upravil si kravatu, než odpověděl. „Tvoje pověst a tvoje jméno mluví samy za sebe. Víš, že se ti v některých kruzích říká Dick, stejně jako pánskému přirození.“ Nadzvedl jedno rameno. „Ze zřejmých důvodů.“

Pokrčil jsem rameny. Bylo mi fuk, jak mi lidi říkají.

„Gavin Group je rodinná firma. Na rozdíl od Andersonových řídí společnost na základě dvou základních principů: rodina a soudržnost. Extrémně nároční jsou, pokud se jedná o volbu jejich klientské základny.

Posupně jsem si odfrkl. Anderson Inc. byli ochotní pracovat pro každého klienta. Pokud se na něm daly vydělat peníze, připravili pro něj kampaň – bez ohledu na to, jak odpudivá se mohla některým spotřebitelům jevit. Bylo mi to jasné, a ani v nejmenším mi na tom nezáleželo. Věděl jsem, že Gavin Group jsou při volbě svých klientů mnohem vybíravější, ale tomu bych se ve své práci dokázal přizpůsobit. David nenáviděl Gavin Group. Odejít od Anderson Inc. a začít pracovat ho může naštvat natolik, že mi nabídne partnerství, jen aby mě dostal zase zpět. Mohl by mi to dokonce nabídnout okamžitě, jak by se dozvěděl, že chci odejít. Musím to nějak zařídit.

„Můžu se přizpůsobit a pracovat v rámci jejich kritérií.“

„To není všechno.“

Počkal jsem, až nám číšník naservíroval nové drinky a odešel. Rychle jsem si Briana prohlédl. Holá hlava se mu leskla pod světly a světle modré oči mu zářily. Působil uvolněně, spokojený sám se sebou, a moje dilema ho nijak nevzrušovalo. Natáhl dlouhé nohy, uvolněně je překřížil a jednou začal pohupovat. Pak sáhl po skleničce.

„Tak co dál?“

„Graham Gavin je vyloženě rodinný typ a podle toho řídí i svůj podnik. Zaměstnává pouze lidi se stejnými názory. A tvůj, ehm, osobní život by jistě nepovažoval za přijatelný.“

Mávl jsem rukou, přesně jsem věděl, co má na mysli. „S Erikou jsem se rozešel už před několika měsíci.“

Moje ex, ať už pro mě bývala čímkoliv, se dostala až do titulků novin kvůli problémům s drogami, protože během módní přehlídky v drogovém rauši spadla z předváděcího mola. Už jsem měl beztak dost jejích vysokých nároků. Uložil jsem slečně Elliottové poslat jí na odvykací kliniku květiny se vzkazem, že jsme skončili, a pak jsem si zablokoval její telefonní číslo. Minulý týden se mě pokusila navštívit. Nechal jsem ji ochrankou vyvést z budovy – vlastně jsem pověřil slečnu Elliottovou, aby se o to postarala. Když šla dolů, vypadala, že Eriku lituje, a když se o něco později vrátila zpátky, ujistila mě, že mě už Erika znovu obtěžovat nebude. Spánembohem.

„Nejde jenom o Eriku, Richarde. Tvoje pověst je všem dobře známá. Mimo pracovní dobu jsi playboy a během dne jsi tyran. Proto jsi právem dostal tu svou přezdívku. Ani jedno z toho by se Grahamu Gavinovi nezamlouvalo.“

„Předpokládej, že jsem se změnil.“

Brian se zasmál. „Richarde, ty to nechápeš. Grahamova společnost je zaměřená na rodinu. Moje přítelkyně Amy u nich pracuje. Vím, jak to tam chodí. Nikdy jsem takový podnik ještě neviděl.“

„Pověz mi o tom.“

„V té firmě pracuje celá jeho rodina. Jeho žena a děti, dokonce i jejich manželé tam pracují. Pořádají společné pikniky a večeře pro veškeré zaměstnance a jejich rodiny. Platí dobře, dobře se o ně starají. Jejich klienti jsou nadšení. Získat tam místo je velice obtížné, protože od nich téměř nikdy nikdo neodchází.“

Přemítal jsem nad tím, co mi řekl. Nebylo žádným tajemstvím, jak je u Gavin Group důležitá rodina, ani jak málo se u nich obměňují zaměstnanci. David nenáviděl Grahama Gavina i všechno to, co ve světě byznysu ztělesňoval. Podle něj byl člověk člověku vlkem a podle toho se také choval. Čím tvrději, tím lépe. Před nedávnem jsme přišli o dva velké klienty, kteří přešli právě ke Gavinovi, a David příšerně zuřil. Toho dne padaly hlavy – a bylo jich hodně. Měl jsem štěstí, že nešlo o moje klienty.

„Tak to jsem v prdeli.“

Zaváhal, podíval se na mě a pak se zahleděl kamsi přes moje rameno. „Náhodou vím, že jeden z jejich vrcholných manažerů je na odchodu.“

Naklonil jsem se dopředu, tahle novinka mě vážně zaujala. „Proč?“

„Jeho žena je nemocná. Má sice dobrou prognózu, on se přesto rozhodl věnovat rodině a zůstat doma.“

„Je to dočasná pozice?“

Brian zavrtěl hlavou. „Takovýhle Graham Gavin prostě je. Dal mu předčasný důchod s plnou penzí i se všemi benefity. Řekl mu, že až se jeho manželka uzdraví, zaplatí jim na oslavu okružní jízdu kolem světa.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Amy pracuje jako jeho asistentka.“

„Tak to za něj bude potřebovat náhradu. Domluv mi pohovor.“

„Richarde, copak jsi mě vůbec neposlouchal? Graham by nikdy nezaměstnal nikoho, jako jsi ty.“

„Zaměstnal, když ho dokážu přesvědčit, že nejsem takový, jak si o mně myslí.“

„A jak to chceš udělat?“

„Dohodni mi pohovor a já už se postarám o zbytek.“ Dlouze jsem upil ze svojí skotské. „To se musí provést decentně, Briane.“

„Já vím. Uvidím, co se dá dělat, ale jak ti říkám – tohle bude tvrdý oříšek.“

„Pokud mě tam dostaneš, čeká tě vysoká odměna.“

„Tobě jde o to Davidovi ukázat, že chceš odejít? Tak moc to partnerství chceš získat?“

Zamyšleně jsem si přejel rukou po bradě a poškrábal se na odřeném místečku. „Rozmyslel jsem si to.“

„Jak to myslíš?“

„David Grahama nenávidí. Nic ho nenaštve víc, než když mě kvůli němu ztratí. Vím, že pár mých klientů by opustilo palubu se mnou, což by mu zasadilo další ránu. Chci, aby mě Graham Gavin zaměstnal, a až se mě David pokusí získat zpět, bude to pro mě příležitost, abych mu pro změnu zase já řekl ,okolnosti se změnily‘.“

„To si dost věříš.“

„Jak říkám, v tomhle oboru to funguje.“

„Sice nevím, jak to chceš udělat, ale pokusím se tě tam dostat.“ Sevřel rty. „Studoval jsem s jeho zetěm a doteď spolu chodíme na golf. Měli bychom se sejít někdy v příštím týdnu. Zkusím mu to nějak naznačit.“

Přikývl jsem a v hlavě mi to rychle šrotovalo. Jak může člověk někoho přesvědčit, že je jiný, než si o něm dotyčný myslí? To byla otázka za milion dolarů. Zbývalo, abych vymyslel odpověď.

Kapitola 3

RICHARD

Další den ráno jsem už nápad měl, ale nevěděl jsem, jak ho provést. Pokud chce Graham Gavin rodinný typ, tak ho taky dostane. Jen jsem musel nějak přijít na to, jak tenhle drobný detail uskutečnit. Zvládnu to – tohle byl koneckonců můj obor – byl jsem kreativec se spoustou nápadů.

Hlavním problémem však byla sorta žen, které se obvykle objevovaly v mém životě. Ženská verze mě samotného. Hezké na pohled, ale chladné, vypočítavé a bez zájmu o cokoliv jiného, než co jim můžu poskytnout: luxusní večeře, nákladné dary, a pokud vydržely dostatečně dlouho, i dovolená před tím, než jsem jim dal kopačky. Protože to jsem udělal vždycky. I já jsem se zajímal pouze o to, co mi můžou dát. Chtěl jsem, aby se na ně dobře koukalo a aby mě na konci večera dokázaly rozpálit. Pár hodin bezmyšlenkovité slasti, než se vrátím do tvrdé, chladné reality svého života.

Žádná z nich nebyla ten typ, o němž by Graham Gavin uvěřil, že s ní hodlám strávit zbytek života. Občas jsem měl problém strávit s nimi pouhý jeden večer.

Slečna Elliottová nesměle zaklepala a počkala, dokud jsem na ni nezakřičel, aby vešla. Vstoupila dovnitř, opatrně nesla kávu a položila ji na stůl. „Pan Anderson svolal za deset minut poradu do zasedací místnosti.“

„Kde je můj bagel?“

„Myslela jsem, že si ho budete chtít dát raději až potom, že teď nemáte čas. Nerad jíte ve spěchu. Pak vás z toho pálí žáha.“

Zazíral jsem na ni, štvalo mě, že má pravdu.

„Přestaňte myslet, slečno Elliottová. Už jsem vám říkal, že se mýlíte ve víc případech, než kdy se náhodou trefíte.“

Podívala se na hodinky – obyčejné černé hodinky s jednoduchým ciferníkem, nepochybně zakoupené ve Walmartu nebo nějakém podobném běžném obchodě. „Porada začne za sedm minut. Chcete, abych vám pro ten bagel ještě doběhla? Až se rozpeče, budete mít ještě dvě minuty, abyste ho stačil zhltnout.“

Vstal jsem a vzal si hrnek. „Ne. Kvůli vám půjdu na poradu o hladu. Jestli udělám nějakou chybu, bude to vaše vina.“

A vyletěl jsem ze své kanceláře.

David zaklepal na skleněný povrch stolu. „Prosím o pozornost. Mám dobré zprávy i špatné. Začnu těmi dobrými. S radostí oznamuju, že Tyler Hunter byl jmenován do pozice partnera firmy.“

Ovládl jsem svůj výraz a nedal na sobě nic znát. Cítil jsem na sobě dlouhé postranní pohledy přítomných a nehodlal jsem dát před nimi najevo, jak moc mě ta situace štve. Abych je oklamal místo toho jsem zabubnoval na skleněnou desku. „Dobrá práce, Tylere. Hodně štěstí.“

V zasedací místnosti se rozhostilo ticho. V duchu jsem se ušklíbl. Dokážu se chovat jako slušný člověk. To však neměnilo nic na faktu, že jsem toho proradného zmetka nesnášel a nenáviděl jsem Davida za to, co mi provedl.

David si odkašlal. „A teď ty špatné zprávy. Alan Summers už od dnešního dne není součástí této společnosti.“

Vyvalil jsem oči. Alan patřil k velkým zvířatům Anderson Inc. Nedokázal jsem mlčet. „Proč?“

David po mně střelil pohledem. „Pardon?“

„Proč odchází? Založí si vlastní firmu?“

„Ne. On …“ David zkřivil rty do posměšné grimasy. „Doneslo se ke mně, že si začal s jednou asistentkou.“ Zamračil se. „Všichni víte, že v naší firmě v tomto ohledu platí striktní předpisy. Snad to pro vás bude dostatečné poučení.“

Společnost Anderson Inc. měla svoje vlastní pravidla. Buď jste je dodržovali, nebo jste mohli jít. Obrazně řečeno vás popadli za koule a vyhodili na mráz. Navazování styků uvnitř firmy bylo naprosto nepřípustné.

David byl přesvědčen, že romantické vztahy v kanceláři zatemňují mysl. Nezamlouvalo se mu nic, co odvádělo pozornost od práce nebo od celkového záměru. Měl jsem dojem, že byl proti tomu, aby zaměstnanci měli nějaký vlastní život mimo Anderson Inc. Když jsem se rozhlédl kolem stolu, uvědomil jsem si, že všichni manažeři jsou buď single, nebo rozvedení. Nikdy dřív jsem si toho nevšiml, na rodinném stavu mých spolupracovníků mi nijak nezáleželo.

„Poznámka na okraj. Emily od nás odchází také.“

Člověk nemusel být zrovna génius, aby mu došlo, s kterou asistentkou Alan randí. Emily byla jeho osobní sekretářka. Ten idiot. Nikdy si nezačínejte s někým v práci, obzvlášť ne s vlastní asistentkou. Mně se naštěstí tohle pokušení zdaleka vyhnulo.

David mluvil dál, ale já už jsem vypnul a věnoval se dál vlastním problémům. Když ostatní začali vstávat, vyskočil jsem a vyrazil ze zasedačky. Neměl jsem chuť se dívat na všechno to potřásání rukou a plácání po zádech, které na Tylera čekalo.

Hajzl.

Zamířil jsem ke své kanceláři, ale hned jsem se zastavil. Viděl jsem, jak na rohu stolu slečny Elliottové sedí Brian a široká ramena se mu otřásají smíchem. Když jsem vešel, oba vzhlédli, každý z nich se ale zatvářil jinak. Brian byl pobavený a slečna Elliottová vypadala provinile.

„Co tady děláš?“ vyjel jsem na něj. Pak jsem se otočil na slečnu Elliottovou. „Proč jste mi nedala vědět, že tu na mě někdo čeká?“

Brian zvedl ruku. „Přišel jsem teprve před pár minutami, Richarde. Katy mi nabídla kávu, a že mě u tebe ohlásí, ale v její společnosti se mi líbilo víc než kdy v té tvojí, takže jsem na to nespěchal.“ Mrkl na mě. „Je mnohem zábavnější než ty, nemluvě o tom, že je taky mnohem hezčí. Vždycky se tu u ní zastavím.“

Hezká a zábavná? Slečna Elliottová? A co má, do háje, znamenat to „Katy“?

Nad tímhle popisem jsem vybuchl smíchy.

„Pojď ke mně do kanclu,“ nařídil jsem.

Vešel za mnou a já jsem hned zabouchl dveře. „Co tu děláš? Kdyby tě tu David viděl…“

Zavrtěl hlavou. „Klídek. Nejsem tady poprvé. A pokud by mě viděl a začal něco tušit? Tak ho nech, ať se trochu zapotí.“

Zamyslel jsem se. Možná to není tak úplně špatný nápad. David ví, že Brian je nejlepší lovec talentů v celé Victorii. Když uvidí, jak obchází kolem Anderson Inc., třeba trošku znervózní.

„Přestaň oblbovat moji asistentku. Je to ztráta času a navíc myslím, že máš přítelkyni.“

„To mám, a já jsem ji neoblboval. Je skvělá. Rád si s Katy povídám.“

Vyprskl jsem. „Jo, jo, je fakt skvělá – pokud máš rád onuce, co vypadají jako vychrtlý strašák do zelí.“

Brian se zamračil. „Ty ji nemáš rád? Fakt? A proč?“

„Je kurevsky perfektní,“ prohlásil jsem s těžkým sarkasmem. „Udělá všechno, co jí řeknu. No, tak to by na tohle téma snad už stačilo, takže mi radši řekni, proč jsi sem přišel.“

Ztlumil hlas. „Dnes ráno jsem byl na kafi s Adrianem Davisem.“

Přešel jsem ke stolu a posadil se. „Myslíš Adriana Davise z Gavin Group?“

Přikývl. „Stavil jsem se za Amy, a tak jsem rovnou zašel i k němu domluvit se na příští týden na golf. Slíbil mi, že promluví s Grahamem, aby tě pozval na pohovor.“

Bouchnul jsem pěstí do stolu. „Tak to jsou kurva dobrý zprávy. Co jsi mu řekl?“

„Řekl jsem mu, že chceš z osobních důvodů odejít. Pověděl jsem mu, že bez ohledu na pověsti se tvoje situace změnila a že ti předpisy v Anderson Inc. přestaly vyhovovat.“

„Jaká moje situace?“

„Řekl jsem mu, že svoje playboyské období už máš za sebou a že způsob, jímž přistupuješ k byznysu, se taky změnil. Sdělil jsem mu, že chceš vést jiný způsob života.“

„Uvěřil ti?“

Brian si špičkami prstů uhladil záhyb na kalhotách a podíval se na mě. „Uvěřil.“

„Řekl jsi mu, co způsobilo tu zázračnou proměnu?“

„Vlastně jsi to naznačil včera večer sám. Řekl jsem mu, že ses zamiloval.“

Přikývl jsem. Přesně tohle jsem si myslel. Graham měl rád rodinnou atmosféru a já do ní musím zapadnout.

Brian se na mě prohnaně zahleděl. „Vzhledem k tvojí minulosti, Richarde, tahle nová žena bude muset být naprosto odlišná od všech, s nimiž jsi byl dosud spojován, obzvlášť v poslední době.“ Naklonil hlavu ke straně. „Musí být mnohem obyčejnější, srdečnější a láskyplnější. Normální.“

„Já vím.“

„Stojí ti to za to?“

„Stojí.“

„Budeš lhát a předstírat jenom kvůli práci?“

„Tady jde o víc než jenom o práci. David se mnou vyjebal – a Tyler taky. A nebylo to poprvé. Už to dál nehodlám snášet.“ Zaklonil jsem se v židli a zadíval se z okna. „Možná že u nich začnu pracovat s ne zrovna nejčestnějšími úmysly, ale Graham pro svůj podnik získá kurevsky dobrou posilu. Budu pro něj dřít jako kůň.“

„A co ta žena?“

„Rozešli jsme se. To se stává.“

„Máš nějakou představu, kdo by ta šťastná měla být?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To teprve vymyslím.“

Ozvalo se zaklepání a dovnitř vešla slečna Elliottová s bagelem a čerstvě uvařenou kávou. Obojí mi položila na stůl. „Pane Maxwelle, chtěl byste, abych vám přinesla ještě jednu kávu?“

Zavrtěl hlavou a usmál se. „Už jsem vám to říkal, jsem Brian. Díky, Katy, ale ne. Budu muset jít a váš šéf má před sebou velký projekt, na kterém musí začít makat.“

Otočila se na mě s vykulenýma očima. „Je něco, co bych mohla udělat, pane VanRyane? Mohla bych vám nějak pomoct?“

„Absolutně ne. Od vás nepotřebuju vůbec nic.“

Sklopila hlavu a tváře jí zrudly. Přikývla, vyšla z kanceláře a zavřela za sebou dveře.

„Panebože, ty jsi ale hajzl,“ podotkl Brian. „Jsi k ní tak hrubý.“

Nevzrušeně jsem pokrčil rameny.

Vstal ze židle a zapnul si sako. „Jestli chceš, aby tvůj plán vyšel, Richarde, budeš si muset dávat pozor na svůj přístup.“ Ukázal na dveře. „Ta milá holka je přesně ten typ člověka, který potřebuješ, abys mohl vycházet s Grahamem.“

Ignoroval jsem slovo milá. „Vycházet?“

Ušklíbl se. „Copak si doopravdy myslíš, že mu bude stačit jméno a krátké představení? Říkal jsem ti přece, jak je propojený se svými zaměstnanci. Pokud se rozhodne tě přijmout, bude se určitě chtít setkat i s tvojí přítelkyní – a ne jen jednou.“

Takhle dopředu jsem o tom nepřemýšlel. Přestavoval jsem si, že bych mohl sehnat někoho, kdo to se mnou sehraje na jeden večer, ale Brian měl pravdu. Budu muset držet fasádu po nějakou dobu – přinejmenším na tak dlouho, dokud Grahama nepřesvědčím o svých schopnostech.

Zastavil se u dveří. „Myslím, že slečna Elliottová není vdaná.“

„To dá rozum.“

Zavrtěl hlavou. „Ty jsi snad slepý, Richarde. Řešení svého problému máš přímo před sebou.“

„Co tím myslíš?“

„Jsi chytrej chlap. Přeber si to.“

Odešel a nechal dveře za sebou otevřené. Slyšel jsem, že řekl slečně Elliottové něco, nad čím se rozesmála. Tenhle zvuk od ní býval slyšet málokdy. Vzal jsem připravený bagel a zakousl se do něj s větší silou, než bylo nutné.

Co mi to, k sakru, vlastně navrhoval?

Postupně ve mně začala hlodat jistá myšlenka. Podíval jsem se ke dveřím.

To snad nemohl myslet vážně.

Zaúpěl jsem a odložil bagel na talířek. Nějak mě přešla chuť.

Myslel to naprosto vážně.

Do prdele s mým životem.

Kapitola 4

RICHARD

Hluk běžeckého pásu se pod mýma nohama proměnil v tlumený šum, ale dupal jsem dál. V noci jsem moc nespal a byl jsem v ponuré náladě. Po zádech i po obličeji se mi řinul pot. Vzal jsem ručník, zběžně jsem se otřel a odhodil ho stranou. V iPodu mi duněla tvrdá muzika, ale pořád mi to nestačilo, a tak jsem ji ještě zesílil.

Běžel jsem dál takřka zběsilým tempem. V noční tmě jsem probral všechny možnosti a plány a došel jsem ke dvěma řešením.

Moje původní představa byla, že až mě Brian s Adrianem do firmy dostanou, nějak to během pohovoru zašmoulím a o ženě, která údajně změnila můj pohled na svět, a tím pádem i mě samotného, Grahamovi sdělím jen pár neurčitých detailů.

Pokud to zvládnu dobře, povede se mi udržet fasádu až do doby, kdy Grahama přesvědčím o svých schopnostech. No, a pak se stane příšerná věc – ta dokonalá žena mě opustí. Můžu sehrát, že mám zlomené srdce, a vrhnout se naplno do práce.

Jenže podle Brianových slov by tahle moje představa nejspíš nefungovala.

Znamenalo to, že musím předvést skutečnou ženskou – takovou, která Grahama přesvědčí, že se ze mě stal lepší člověk, než si o mně myslel. Nějakou, jak to Brian popsal, která bude „normální, srdečná a obyčejná“.

Neznal jsem mnoho žen, které by spadaly do této kategorie, aniž by jim bylo víc než šedesát. Nemyslím, že by Graham uvěřil, že se můžu zamilovat do někoho, kdo je dvakrát starší než já. Žádná z žen, s nimiž jsem něco měl, by nemohla vyhovět jeho nárokům. Pohrával jsem si s myšlenkou, že někoho najmu – nejspíš nějakou herečku – ale připadalo mi to příliš riskantní.

Hlavou mi pořád dokola zněla Brianova slova. „Ty jsi snad slepý, Richarde. Řešení svého problému máš přímo před sebou.“

Slečna Elliottová.

Myslel si, že bych mohl pro roli své přítelkyně využít slečnu Elliottovou.

Kdybych se na věc podíval s odstupem a snažil se být objektivní – tak měl pravdu. Představovala by perfektní kamufláž. Kdyby se Graham domníval, že odcházím od Anderson Inc. proto, že jsem se zamiloval do své asistentky a dal přednost jí – a našemu vztahu – před prací, určitě bych u něj výrazně zabodoval. Byla úplně jiná než všechny ženské, se kterými jsem chodil. Podle Briana byla srdečná, chytrá a okouzlující. Ostatní lidé ji měli rádi. Samé plusy.

Až na to, že to byla slečna Elliottová.

Se zasténáním jsem stroj vypnul a sebral odhozený ručník. V kuchyni jsem si vzal láhev vody, naklopil jsem ji do sebe na ex a zapnul jsem notebook. Přihlásil jsem se na firemní web, našel složky zaměstnanců a zastavil se na stránce slečny Elliottové. Díval jsem se na její fotografii a snažil se být objektivní.

Nebylo na ní nic mimořádného, ale měla jasně modré velké oči s dlouhými řasami. Nikdy jsem ji neviděl učesanou jinak než s přísně utaženým uzlem, takže jsem se mohl pouze dohadovat, že má tmavé vlasy dlouhé. Pleť měla velice světlou. Přemítal jsem, jak by vypadala po zásahu zkušeného vizážisty a oblečená v nějakých slušných šatech. Přimhouřil jsem oči a zadíval se na její fotku. Trocha spánku navíc by jí neuškodila, zbavila by se temných kruhů pod očima, a taky by jí pomohlo, kdyby jedla i něco jiného než jenom sendviče s burákovým máslem a marmeládou. Byla hubená jako tyčka. Já mám u ženských rád trošku oblin.

Frustrovaně jsem zasténal a třel si zátylek.

V tomhle případě, jak se zdálo, moc nezáleží na tom, čemu dávám přednost, ale na tom, co je potřeba.

Musel jsem si přiznat, že potřebuju slečnu Elliottovou.

Zatracenej život.

Zazvonil mi telefon, a když jsem se podíval na displej, s překvapením jsem zaregistroval Brianovo jméno.

„Ahoj.“

„Promiň, jestli jsem tě vzbudil.“

Podíval jsem se na hodiny. Bylo teprve půl sedmé. Překvapilo mě, že už je vzhůru, i když jsem věděl, že je ranní ptáče.

„Už jsem nějakou dobu na nohou. Co se děje?“

„Graham tě chce vidět dneska v jedenáct.“

Vstal jsem a cítil, jak mi po zádech přeběhl závan nervozity. „Myslíš to vážně? Proč tak rychle?“

„Po zbytek týdne bude pryč a taky jsem Adrianovi řekl, že uvažuješ o nabídce na pracovní pohovor v Torontu.“

Zasmál jsem se. „Jsem tvým dlužníkem.“

„Velkým. Tak velkým, že mi to ani nikdy nebudeš moct splatit.“ Zachechtal se. „Víš o tom, že z toho třeba nemusí vůbec nic být, pokud ho nedokážeš přesvědčit, že se u tebe věci změnily, jo? Adrianovi jsem to sice naservíroval hodně přehnaně… Ale moje řeči tě už dál dostat nemůžou.“

„Já vím.“

„Fajn. Hodně štěstí. Dej mi vědět, jak to dopadlo.“

„Jasně.“

Zavěsil jsem a zkontroloval si svůj denní rozvrh. Když jsem zjistil, že slečna Elliottová ho ještě večer doplnila, musel jsem se usmát. V osm ráno jsem měl pracovní snídani, což znamenalo, že budu zpátky ve firmě kolem desáté. Rozhodl jsem se, že už do kanceláře nepůjdu. Dostal jsem nápad, jak do pohovoru získat i svou takzvanou přítelkyni.

Vyťukal jsem číslo slečny Elliottové. Po několika zazvoněních zvedla telefon a mumlavě se ohlásila ospalým hlasem.

„Mmmm… haló?“

„Slečna Elliottová?“

„Co je?“

Zhluboka jsem se nadechl a snažil se neztratit trpělivost. Zřejmě jsem ji probudil. Zkusil jsem to znovu.

„Slečno Elliottová, tady je VanRyan.“

Hlas jí zněl ochraptěle a zmateně. „Pan VanRyan?“

Ztěžka jsem si povzdechl. „Ano.“

Slyšel jsem nějaké vrtění a v duchu jsem viděl, jak se celá rozcuchaná snaží posadit.

Odkašlala si. „Je tu, ehm, nějaký problém, pane VanRyane?“

„Přijdu do kanceláře až po obědě.“

Nastalo ticho.

„Mám nějakou soukromou záležitost, kterou musím vyřídit.“

Když se znovu ozvala, její hlas zněl vyčerpaně. „Mohl jste mi poslat textovku… pane.“

„Potřebuju od vás dvě věci,“ pokračoval jsem dál nehledě na její poněkud sarkastický tón. „Pokud by se David přišel zeptat, kde jsem, povězte mu, že mám soukromou schůzku a že nevíte, kde se koná. Je to jasné?“

„Naprosto.“

„Dál potřebuju, abyste mi zavolala v jedenáct patnáct. Přesně.“

„Přejete si, abych něco řekla, nebo mám jenom těžce dýchat?“

Oddálil jsem telefon od ucha, její tón mě překvapil. Vypadalo to, že moje osobní asistentka není nijak nadšená, že jsem ji vzbudil tak brzy ráno. Byla mnohem víc prostořeká než obvykle a já jsem to nějak nemohl pobrat.

„Přeju si, abyste mi řekla, že schůzka plánovaná na čtvrtou odpoledne se přesouvá na třetí.“

„Je to všechno?“

„Ano. A teď mi zopakujte, co jsem vám řekl.“

Vydala zvláštní zvuk, něco jako zabručení, což mě přimělo k úsměvu. Zdálo se, že slečna Elliottová se za správných okolností přece jenom dokáže ozvat. Přesto jsem se chtěl ujistit, že je vzhůru natolik, aby si pamatovala moje pokyny.

„Řeknu Davidovi, že máte nějakou osobní schůzku a já nemám ponětí, kde jste. Zavolám vám přesně v jedenáct patnáct a řeknu vám, že vaše schůzka je posunutá z šestnácti hodin na patnáct.“

„Dobře. Nezblbněte to.“

„Ale pane VanRyane, to nedává žádný smysl, proč bych měla…“

Neobtěžoval jsem se poslouchat dál a zavěsil jsem.

Kapitola 5

RICHARD

Budova, v níž sídlila společnost Gavin Group, byla v naprostém protikladu se sídlem Anderson Inc. Na rozdíl od obrovského mrakodrapu z oceli a skla, kde jsem pracoval, byla postavená z cihel, měla pouhá čtyři patra a obklopovaly ji stromy. U vjezdu jsem se ohlásil u strážného, který se přívětivě usmál a dal mi propustku, a pak jsem zaparkoval. Po vstupu do budovy mě pozdravil další hlídač. Sdělil mi, že Graham Gavin má kancelář v nejvyšším patře, a popřál mi hezký den.

O pár minut později mě sekretářka uvedla do zasedací místnosti, přinesla mi kávu a oznámila mi, že Graham přijde za okamžik. Využil jsem daný čas, abych se porozhlédl po detailech místnosti, a opět mě do očí praštily rozdíly mezi těmito dvěma firmami.

Anderson Inc. se jen blýskala. Kanceláře i konferenční místnosti měly supermoderní design – převažovala v nich černobílá barevnost. Dokonce i výtvarná díla zde byla v těchto barvách, všechno se spoustou kovu. Tvrdé, moderní židle, stoly včetně pracovních se silnou skleněnou deskou, podlahy ze světlého tvrdého dřeva – všechno působilo chladně a neosobně. Pokud se však dalo soudit podle této místnosti, už jsem zřejmě nebyl v Kansasu, jak řekla holčička z filmu Čaroděj ze země Oz, když se z ničeho nic ocitla v kouzelné krajině. Stěny byly obložené ostěním z teple působícího dubu, na podlaze, pokryté vysokým měkkým kobercem, stál uprostřed oválný dřevěný konferenční stůl s luxusními koženými křesílky. V otevřeném prostoru vpravo se nacházela plně vybavená kuchyně. Na zdech byly vidět ukázky mnoha úspěšných kampaní, všechny zarámované a vkusně vystavené. Na policích byla umístěna různá ocenění.

Na jednom konci zasedačky visela tabule pro nápady, kam kreativci umisťovali svoje náčrty a návrhy. Přistoupil jsem blíž, prohlédl si obrázky a v rychlosti nastudoval hlavní směr kampaně, určené pro jednu značku obuvi. Bylo to úplně špatně.

Z úvah mě vytrhl hluboký hlas.

„Podle výrazu vaší tváře bych řekl, že se vám ten koncept nelíbí.“

Pohled mi padl na poněkud pobavený výraz Grahama Gavina. Už jsme se při různých příležitostech v oboru párkrát setkali, vždycky ve vší zdvořilosti a odstupu. Veškerý kontakt představovalo pouze profesionální potřesení rukama a krátký pozdrav. Byl vysoký a sebejistý, s bohatou kšticí stříbrných vlasů, které zářily ve světle.

Když jsem přišel blíž, zaujal mě vřelý pohled zelených očí a hluboké zabarvení jeho hlasu. Napadlo mě, že tabule s nápady sem byla umístěna záměrně – jako určitý test.

Pokrčil jsem rameny. „Koncept je dobrý, ale nepřináší nic nového. Stejný produkt pro celou rodinu? To už tu bylo.“

Posadil se na okraj stolu a založil si ruce.

„Bylo, a mělo to úspěch. Klientem je firma Kenner Shoes. Přejí si oslovit víc než jen jednu cílovou skupinu.“

Přikývl jsem. „Co kdybyste to tedy udělali tak, že předvedete jenom jednoho člověka?“

„Povídejte dál.“

Ukázal jsem na obrázek rodiny a zaťukal prstem na nejmenší dítě. „Začnete tímhle. Zaměřte se na něj. Úplně první nákup jejich výrobku jsou botičky, které mu pořídili rodiče. A pak ho sledujte, jak vyrůstá. Zachyťte každý důležitý milník jeho života, kdy stále nosí boty od nich – první krůčky, první den ve škole, výlety s kamarády, sport, randění, promoce, svatba…“ Konečně jsem zmlkl.

Graham byl chvíli zticha, pak začal přikyvovat. „Výrobek s vámi zůstává po celý život.“

„Je to stálice. Vy se měníte – značka výrobku je s vámi ale po celý život.“

„Geniální,“ pochválil mě.

Z jakéhosi důvodu mě jeho ocenění zahřálo na duši, až jsem z toho zvláštního pocitu sklopil hlavu. Seskočil ze stolu a natáhl ke mně ruku. „Graham Gavin.“

Přijal jsem jeho ruku a zaznamenal přitom, jak pevný má stisk. „Richard VanRyan.“

„Udělal jste na mě dojem.“

Než jsem stačil odpovědět, zavrněl mi mobil. Přesně včas. „Omlouvám se.“ Podíval jsem se na displej a doufal, že přitom působím, jako bych byl v rozpacích. „Musím to vzít. Omlouvám se.“

„Žádný problém, Richarde.“ Usmál se. „Dám si zatím kafe, stejně ho potřebuju.“

Přijal jsem hovor a otočil se. „Katharine,“ zamumlal jsem tlumeně.

Chvíli bylo ticho, než se ozvala. „Pan VanRyan?“

„Ano.“ Zasmál jsem se, věděl jsem, jak ji to muselo rozhodit. Myslím, že jsem ji ještě nikdy neoslovil jinak než slečno Elliottová a určitě ne takovým tónem, jaký jsem použil nyní.

„Ehm, přál jste si, abych vám zatelefonovala a řekla vám, že schůzka plánovaná na čtyři se přesouvá na třetí?“

„Takže tedy ve tři?“ zopakoval jsem.

„Ano?“

„Dobře, já si to zařídím. Je tam všechno v pořádku?“

Když odpověděla, znělo to udiveně. „Pane VanRyane, jste vy v pořádku?“

„Samozřejmě že ano.“ Nedokázal jsem odolat, abych ji nepozlobil ještě víc. „Proč se ptáš?“

„Vy mi tykáte? Navíc zníte tak, no, podivně.“

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval jsem ji, protože jsem věděl, že to Graham slyší. „Všechno je v pohodě.“

„Hledal vás tu David.“

„Co jsi mu řekla?“

„Přesně to, co jste mi nařídil. On…“

„Co? Co se stalo?“

„On je dneska tak trochu na nervy.“

„David je vždycky na nervy. Jdi dřív na oběd a zamkni kancl. Já to s ním vyřídím, až se vrátím,“ radil jsem a přitom jsem se v duchu ušklíbal, jak pěkně se mi do hlasu povedlo přidat starostlivý tón.

Samým rozrušením se pochlapila: „Mám zamknout kancelář a jít dřív na oběd? Jste snad opilý?“

To mě dostalo. Vyprskl jsem smíchy. „Jen to udělej, Katharine. Buď v klidu, a až přijdu, uvidíme se.“ Stále s úsměvem jsem zavěsil a otočil se zpátky ke Grahamovi. „Moje asistentka,“ vysvětlil jsem.

Vrhl na mě chápavý pohled. „Myslím, že už vím, proč byste rád opustil Anderson Inc.“

Oplatil jsem mu pohled a zlehka pokrčil rameny.

Už jsem ho dostal.

„Řekněte mi něco o sobě.“

Nad jeho otázkou jsem se zašklebil. „Myslím, že toho o mně už víte dost, Grahame.“

Přikývl a usrkl kávy. „Vaše pověst vás předchází.“

Naklonil jsem se dopředu a doufal, že působím upřímně. „Lidi se mění.“

„A vy taky?“

„Pokud jde o to, co od života chci a jak toho dosáhnout, tak ano. Takže osoba, jíž jsem byl, už vlastně neexistuje.“

„To se lidem stává, když se zamilují.“

„To už jsem taky zjistil.“

„Anderson Inc. má přísná pravidla ohledně mezilidských vztahů.“

Posměšně jsem si odfrkl. „David nemá rád, když jeho zaměstnanci mají vztahy, ať už ve firmě, nebo i mimo ni. Domnívá se, že je to odvádí od práce.“

„A vy s tím nesouhlasíte?“

„Myslím, že se dá zvládnout obojí – pokud najdete toho správného člověka.“

„A vy jste takového člověka našel?“

„Ano.“

„Svou asistentku.“

Ztěžka jsem polkl a dokázal jsem pouze přikývnout.

„Povězte mi o ní.“

Do prdele. Kdyby šlo o byznys, dokázal bych mluvit celou věčnost. Strategie, úhly pohledu, koncepty, vizualizace – mohl bych pokračovat celé hodiny. Málokdy jsem hovořil na osobní rovině sám o sobě, takže co jsem asi tak mohl říct o ženské, již jsem skoro neznal a kterou jsem navíc neměl rád. Nic mě nenapadalo. Znovu jsem polkl, zadíval se na stůl a přejel prstem po jeho hladkém povrchu.

„Je to největší nešika, jakou jsem kdy potkal,“ vykoktal jsem ze sebe – aspoň tohle tedy byla pravda.

Graham se zamračil nad mým tónem, a tak jsem si pospíšil chybu napravit. „Trápí mě, když si nějak ublíží,“ vysvětlil jsem laskavějším tónem.

„Samozřejmě.“ Přikývl.

„Je, ehm… je dokonalá.“

Zasmál se. „To si myslíme všichni o ženách, které milujeme.“

Snažil jsem se vzít rozum do hrsti a v duchu si sestavoval seznam věcí, které o ní vím. „Jmenuje se Katharine. Lidé jí většinou říkají Katy, ale mně se víc líbí říkat jí celým jménem.“

Vlastně to ani nebyla lež. Oslovoval jsem ji neustále slečno Elliottová.

Přikývl. „Je to moc hezké jméno. Určitě by měla radost, kdyby vás slyšela.“

Zakřenil jsem se, protože jsem si vzpomněl, jak před chvílí reagovala. „Mám dojem, že by ji to uvedlo do rozpaků.“

Čekal, zatímco jsem si rozmýšlel, co řeknu dál. „Je drobná a nenápadná. Její oči jsou jako moře – tak modré, jako by byly bezedné. U nás ve firmě ji všichni zbožňují. Peče lidem koláčky – a všem moc chutnají.“ Odmlčel jsem se a snažil se vymyslet něco dalšího. „Nerada vstává dřív, než je nutné. Mluví pak hrozně chraplavě a já se tomu musím smát.“

Povzbudivě se na mě usmál.

„Drží mě v lajně – jako asistentka je úžasná a já bych byl bez ní ztracený.“ Povzdychl jsem si, už jsem nevěděl, co ještě dodat. „Nejspíš je pro mě až příliš dobrá,“ přiznal jsem a v hloubi duše jsem věděl, že je to pravda. Bylo mi jasné, že v tomhle příběhu jsem já ten špatný, zejména vzhledem k tomu, co jsem zrovna prováděl.

„Chtěl byste, aby přešla do naší firmy s vámi?“

„Ne!“ vykřikl jsem. Bral jsem to jako šanci, že se jí zbavím.

„Tomu nerozumím.“

„No, ehm, chtěli bychom založit rodinu. Byl bych radši, kdyby mohla zůstat doma. Přál bych jí, aby si mohla odpočinout a chvíli si užívat života – bez práce.“

„Teď si neužívá?“

„Vzhledem k dané situaci to je složité, víte, a ona skutečně tvrdě pracuje,“ dodal jsem v naději, že to zapůsobí dobře. „V poslední době vypadá velice unaveně. Rád bych jí dopřál, aby se mohla pořádně vyspat.“

„Chcete o ni pečovat.“

Dostávali jsme se na nebezpečnou půdu. Neměl jsem tušení, jak odpovědět. Nikdy jsem neměl chuť o kohokoliv pečovat kromě vlastní osoby. Přesto jsem přikývnul na souhlas.

„Předpokládám, že bydlíte společně? Nejspíš jen tam se můžete uvolnit a chovat se jako pár.“

Kurva. Na to jsem zatím ani nepomyslel.

„Ehm, no, ano… ceníme si svého soukromí.“

„Vy nerad mluvíte o osobním životě.“

Posmutněle jsem se usmál. „Ne. Jsem zvyklý nechávat si všechno pro sebe.“

Aspoň tohle nebyla lež.

„My tady v Gavin Group máme jedinečný přístup – v mnoha ohledech.“

„Právě na to se těším.“

Ukázal na tabuli. „Věříme v týmovou práci, tady i v našich osobních životech. Na kampaních pracujeme jako celá skupina, předáváme si mezi sebou nápady a informace, velice podobně, jako jsme to před chvílí dělali my dva. Dělíme se o triumfy i o pohromy.“ Mrkl na mě. „Ne že bychom jich měli nějak moc. Vážím si každého zaměstnance, kterého mám.“

„To je velice zajímavý způsob, jak věci dělat.“

„Funguje nám to.“

„To je zřejmé. Vaše jméno je velmi uznávané.“

Naše pohledy se setkaly. Dál jsem se tvářil bezelstně, vyrovnaně, a jak jsem doufal, také upřímně.

Opřel se o opěradlo. „Rozviňte trochu víc ten svůj nápad.“

Rovněž jsem se pohodlně opřel. Tohle bylo snadné – mnohem snazší než mluvit o Katharine Elliottové.

O hodinu později Graham vstal. „Budu až do pátku pryč. Rád bych svoje pozvání rozšířil i na grilování, které budeme s mojí ženou v sobotu pořádat. Uvítal bych, abyste se seznámil s ní a s pár dalšími lidmi.“

Věděl jsem, co to znamená. „Moc rád přijdu, pane. Děkuju vám.“

„Samozřejmě přijďte i s Katharine.“

Zachoval jsem chladnou tvář a stiskl mu nabídnutou ruku. „Bude nadšená.“

Když jsem přišel zpátky do kanceláře, slečna Elliottová seděla za svým stolem. Třebaže zrovna telefonovala, cítil jsem, jak mě sleduje pohledem. Nepochybně čekala, že si na ní vyliju vztek za nějaký přestupek, který mě zrovna dneska napadne. Místo toho jsem jí však jen kývl na pozdrav a šel dál ke svému stolu. Probral jsem zprávy a malou kupku lejster čekajících na moje schválení. Pociťoval jsem však podivný nezájem, a tak jsem vstal a zadíval se ven na panoráma a město dole pod sebou, na jeho shon a hluk, ztlumený sklem i výškou nad ulicí. V Gavin Group budou výhled i zvuky úplně jiné.

Všechno bude úplně jiné.

Když jsem absolvoval nějaké jednání s Davidem, často jsem si pak připadal jako klubko nervů, cukajících a úzkostných. Uměl vyhmátnout citlivý bod u všech, kdo pro něj pracovali, aby řekli a udělali přesně to, co od nich chtěl – ať už v pozitivním, nebo negativním smyslu. Až do tohoto okamžiku jsem si to neuvědomoval. Při setkání s Grahamem, ačkoliv jsem byl vzhledem k okolnostem také nervózní, jsem však zůstal v klidu.

Když jsem hledal informace o jeho společnosti i o něm samotném, všude jsem četl o jeho laskavosti a velkorysosti ducha. Popravdě řečeno, kromě Davidova pohrdavého názoru jsem žádné jiné negativní poznámky nečetl, ani neslyšel. Když jsme spolu seděli a probírali moje představy o kampani pro výrobce obuvi, cítil jsem nadšení, jaké jsem neprožíval už dlouho. Připadal jsem si opět kreativní a plný energie. Graham poslouchal, skutečně poslouchal, pozitivními postřehy povzbuzoval můj myšlenkový postup a přispíval svými nápady. Překvapilo mě, jak se mi zalíbila koncepce týmové práce. Uvažoval jsem, jak si asi budu připadat, až nebudu součástí nemilosrdného světa v Anderson Inc. Jaké bude pracovat společně s lidmi místo proti nim. Bude to lepší život? Jednodušší a snazší – tím jsem si byl jistý. Přesto jsem byl přesvědčen, že nebude o nic méně náročný.

Hned po skončení naší schůzky jsem si uvědomil, že mým důvodem, proč chci u Grahama pracovat, už není pouze pomsta. Toužil jsem znovu prožívat ono nadšení – být hrdý na kampaně, které jsem vytvořil. Byla to nečekaná situace, přesto nikoliv nepříjemná.

Z myšlenek mě vytrhlo hlasité bouchnutí dveří. Zamračeně jsem se otočil.

„Davide. Ještě štěstí, že jsem tu neměl klienta,“ oslovil jsem ho kousavě.

„Katy mi řekla, že už jsi tu. Bzučela na tebe, ale neozval ses.“

Byl jsem tak zabraný do úvah, že jsem neslyšel interkom. Tohle se mi stalo poprvé.

„Co pro tebe můžu udělat?“

Napřímil ramena, jak se chystal na výměnu názorů. „Kdepak jsi ráno byl? Hledal jsem tě, ale nezvedal jsi telefon a neopověděl jsi mi na moje vzkazy.“

„Měl jsem osobní jednání.“

„Tvoje asistentka mi řekla, že jsi byl u doktora.“

Věděl jsem, že lže. Jedna z věcí, v nichž byla slečna Elliottová opravdu dobrá, bylo zachování mých tajemství. Tvářil jsem se však, že jsem jeho lest neprohlédl. „Nemám tušení, proč by něco takového tvrdila. Slečně Elliottové jsem nesdělil, kam jdu. Jak povídám, byla to soukromá záležitost.“

Zachmuřeně na mě civěl, ale nechal to být. Přistoupil o kousek blíž a prohrábl si patku; gesto, které jsem u něj už dobře znal. V očích se mu usídlil vražedný pohled.

Zahleděl se mi zblízka do tváře. „Co tu onehdy chtěl Brian Maxwell?“

Pokrčil jsem rameny a posadil se za stolem tak, aby neviděl, jak jsem se ušklíbl. Teď mi bylo jasné, čeho se to všechno týká.

„Brian a já jsme přátelé. Domlouvali jsme se, že si zahrajeme golf.“

„To si to nemohl domluvit po telefonu?“

„Byl zrovna kousek odtud. Rád si zaflirtuje se slečnou Elliottovou, tak sem zaskočil osobně. Máš s tím nějaký problém?“

„Co chystáš?“

Pokorně jsem zamával rukama. „Nechystám nic, Davide, teda kromě toho golfu a pár hodin volna mimo kancl. Zkontroluj si mě, jestli chceš.“ Zvedl jsem hromádku lejster. „Kdyby sis to prošel, zjistíš, že mám spousty nevybraného volna – takže jsem tu dvě hodinky nebyl.“

„Já tě sleduju,“ prohlásil varovně, otočil se na podpatku a vyrazil z místnosti. Práskl za sebou dveřmi tak silně, až zadrnčela okna.

Zašklebil jsem se na dveře. „Jen mě sleduj, Davide. Sleduj, jak odcházím.“

Natáhl jsem se přes stůl a zmáčkl tlačítko interkomu.

Když se slečna Elliottová ozvala, její hlas zněl ještě ostražitěji než jindy. „Pane VanRyane?“

„Potřebuju kafe, slečno Elliottová.“

„Ještě něco, pane?“

„Chvíli vašeho času, slečno Elliottová.“

Roztřeseně se nadechla. „Hned to bude.“

Otočil jsem se se židlí k oknu a ztěžka si povzdychl. Nemohl jsem uvěřit, co se chystám udělat.

Mohl jsem jen doufat, že to vyjde. Bůh mi pomáhej – ve všech směrech.

Kapitola 6

KATHARINE

„Nerozumím,“ zamumlala jsem do telefonu a snažila se zůstat klidná. „Žádnou jinou zprávu o zvýšení poplatků jsem nedostala.“

„Já vím, slečno Elliottová. Tento pokyn jsme obdrželi teprve před dvěma dny, takže proto vám teď volám, abychom vás informovali o změně.“

Spolkla jsem knedlík, který se mi udělal v krku. O čtyři sta dolarů měsíčně víc. Budu muset platit o čtyři sta dolarů víc.

„Jste tam, slečno Elliottová?“

„Omlouvám se – mohla byste zopakovat, co jste teď říkala?“

„Říkala jsem, že nová výše poplatků platí od prvního.“

Podívala jsem se na kalendář. Prvního bylo už před dvěma týdny.

„Je tohle vůbec legální?“

Žena v telefonu účastně povzdechla. „Je to soukromý ústav, slečno Elliottová. Patří k nejlepším ve městě, ale také si stanovují vlastní pravidla. Můžete se poohlédnout po nějakém jiném místě, kam byste svou tetu mohla umístit – třeba státní zařízení, kde jsou poplatky pevně stanoveny.“

„Ne,“ odmítla jsem, „to nechci udělat. Je tam zvyklá a je tam o ni dobře postaráno.“

„Mají tam nejlepší personál. Mají i jiné pokoje, polosoukromé, kam byste ji mohla dát přestěhovat.“

Zoufale jsem si třela čelo. Tyhle pokoje neměly výhled do zahrady, ani dost místa na tetiččiny malířské stojany a knihy o umění. Byla by tam hrozně nešťastná a ztracená. Musím jí zachovat soukromý pokoj, ať se děje cokoliv.

Do mojí kanceláře vrazil pan VanRyan a zadíval se na mě. Nevěděla jsem, zda se u mě zastaví, a tak jsem se do telefonu na okamžik odmlčela, ale šel dál. Vešel do svojí kanceláře a dveře za sebou zavřel s tichým klapnutím. Nepozdravil mě – ne že by to snad někdy dělal, jedině když řval nebo nadával – a tak jsem se mohla domnívat, že ten podivný telefonát, k němuž mě přiměl, jsem zvládla uspokojivě.

„Slečno Elliottová?“

„Omlouvám se. Jsem v práci a zrovna sem přišel můj šéf.“

„Máte nějaké další otázky?“

Měla jsem chuť na ni zařvat: „Ano! Jak si, k čertu, představujete, že seženu dalších čtyři sta dolarů, které vám mám platit?“ Ale bylo mi jasné, že to nemá smysl. Pracovala v účtárně, o tomhle ona nerozhodovala.

„V tuto chvíli ne.“

„Kdyby něco, můžete zavolat, naše číslo máte.“

„Ano, děkuju.“ Zavěsila jsem. Oni rozhodně moje číslo měli.

Zírala jsem do desky stolu a mysl mi horečně pracovala. Tady v Anderson Inc. mi platili dobře – moje mzda patřila k nejvyšším mezi osobními asistentkami, protože jsem pracovala u pana VanRyana. Byl opravdu příšerný – a očividně mě nesnášel. Přesto jsem tu vydržela, protože jsem potřebovala peníze navíc, které šly všechny na péči o tetu Penny Johnsonovou.

Putovala jsem prstem po ošoupaném okraji savého papíru, který jsem měla položený na stole. Už jsem se přestěhovala do nejlacinějšího bytu, jaký jsem dokázala najít. Sama jsem si stříhala vlasy, oblečení jsem si kupovala v secondhandech a můj jídelníček se skládal z čínských nudlí a spousty levného burákového másla a marmelády. Za nic jsem neutrácela a snažila se využít každou příležitost, jak něco ušetřit. V kanceláři byla káva zadarmo a pořád tu byly k dispozici muffiny a sušenky. Firma mi platila mobilní telefon, a když bylo hezky, chodila jsem do práce a z práce pěšky, abych ušetřila za autobus. Občas jsem využila kuchyň u tetičky v domově, upekla spolu s tamními obyvateli koláčky a pak je přinesla k nám do práce. Byl to můj nenápadný způsob, jak se odvděčit za dobroty, které jsem tam tajně brala. Když nepředvídaně stouply výlohy, některé dny byly právě ty sušenky a muffiny jediným jídlem, jež jsem si mohla dovolit. Než jsem večer odešla, pokaždé jsem se stavila v kuchyňce zkontrolovat, jestli tam nějaké nezbyly, abych si je mohla odnést do malé ledničky u sebe doma.

Zamrkala jsem, abych zaplašila slzy, co se mi tlačily do očí. Kde mám splašit dalších čtyři sta dolarů každý měsíc? Už beztak jsem žila jen od výplaty k výplatě. Bylo mi jasné, že o zvýšení platu požádat nemůžu. Mohla bych si najít druhé zaměstnání, což ale znamenalo, že bych měla méně času na Penny.

Vnější dveře se otevřely a dovnitř vletěl David, zachmuřený jako mrak.

„Je u sebe?“

„Ano.“

„Má tam někoho?“

„Ne, pane.“ Zvedla jsem telefon, byla jsem překvapená, že pan VanRyan nereagoval na bzučení interkomu.

„Kde byl?“ vyjel na mě šéf.

„Jak už jsem vám ráno řekla, bohužel mi to nesdělil. Řekl mi pouze, že jde o soukromou věc, proto jsem se nevyptávala.“

Zamračil se tak, až mu pichlavé oči skoro zmizely. „Tohle je můj podnik, milá dámo. Takže všechno, co se tady šustne, je moje starost. Příště se prostě zeptáte. Jasné?“

Kousla jsem se do jazyku, abych mu neřekla, ať se jde bodnout. Jen jsem přikývla a byla ráda, že produpal kolem mě a s prásknutím dveří zapadl do kanceláře pana VanRyana.

Povzdychla jsem si. Dveřmi se tu práskalo tak často, že jsem musela volat údržbu na opravu skoro každý měsíc. O pár minut později se David zase vypráskal ven a pod vousy tiše klel. Dívala jsem se, jak odchází, a v břiše se mi usadil tísnivý pocit. Když byl ve špatné náladě, značilo to, že pan VanRyan bude taky ve špatné náladě. A to znamenalo jedinou věc: za chvíli na mě začne řvát za nějakou chybu, kterou jsem podle něj udělala.

Svěsila jsem hlavu. Nenáviděla jsem svůj život. Nenáviděla jsem svou práci osobní asistentky pana VanRyana. Nikdy jsem nepoznala nikoho tak hrozného jako on.

Co jsem udělala, mu nikdy nebylo dost dobré – rozhodně ne tak, aby si to zasloužilo poděkování nebo aspoň úsměv. Popravdě jsem si byla jistá, že se na mě neusmál ani jednou za celý ten rok, co jsem u něj pracovala. Pamatovala jsem si na den, kdy si mě David zavolal do své kanceláře.

„Katy,“ – ostře se na mě podíval – „jak víte, Lee Stevens od nás odchází. Přesunu vás k jinému manažerovi – k Richardu VanRyanovi.“

„Ach.“ O Richardu VanRyanovi a jeho výbušnosti jsem slýchala hororové zkazky, a tak jsem znervózněla. Osobní asistentky vyhazoval jako na běžícím pásu. Ale i takové přeložení bylo lepší než nemít žádnou práci. Konečně jsem pro Penny našla místo, kde byla spokojená, a nechtěla jsem ji odtud zase vzít.

„Plat budete mít vyšší, než máte teď, a taky vyšší, než mají ostatní osobní asistentky.“ Suma, kterou mi sdělil, se zdála ohromná. Tato částka znamenala, že budu moct Penny dopřát vlastní pokoj.

A pan VanRyan jistě nemůže být tak strašný.

V tom jsem se ovšem mýlila. Udělal mi ze života peklo a já jsem to strpěla – protože jsem neměla jinou možnost.

Zatím ne.

Můj interkom zabzučel a já jsem se snažila obrnit. „Pane VanRyane?“

„Potřebuju kafe, slečno Elliottová.“

„Ještě něco, pane?“

„Chvíli vašeho času, slečno Elliottová.“

Zavřela jsem oči a děsila se, co přijde dál. „Hned to bude.“

Když jsem mu nesla kávu, mířila jsem do jeho kanceláře s obavami. Zaťukala jsem, bez vyzvání jsem tam nikdy nevstupovala. Tuhle chybu jsem udělala pouze jedenkrát a už bych ji nikdy nezopakovala. Jeho kousavé poznámky nad takovým přestupkem mě pronásledovaly ještě několik dní.

Položila jsem kávu před něj na stůl a dala si přitom záležet, aby se mi neklepaly ruce. Připravila jsem si notes a čekala na jeho pokyny.

„Posaďte se, slečno Elliottová.“

Srdce mi začalo bušit. Podařilo se mu snad konečně přesvědčit Davida, aby mě vyhodil? Věděla jsem, že se o to snaží hned od prvního týdne, co jsem pro něj začala pracovat. Snažila jsem se zklidnit dech. Nesmím o tu práci přijít. Potřebuju ji.

Posadila jsem se radši dřív, než mě nohy zradí, a odkašlala jsem si. „Je tu nějaký problém, pane VanRyane?“

Zamával ve vzduchu prstem do prostoru mezi námi. „Můžu se spolehnout, že co zazní v této kanceláři, zůstane důvěrné?“

„Ano, pane.“

Přikývl, sáhl po svém hrnku a v tichosti z něho upíjel.

„Potřebuju s vámi mluvit o jisté osobní záležitosti.“

Zmátlo mě to. Nikdy se mnou o ničem nemluvil, jen na mě pořvával svoje požadavky.

„Ano?“

Rozhlédl se okolo. Vypadal přitom podivně nervózně. Využila jsem chvíle, kdy si srovnával myšlenky, a prohlédla si ho. Byl neuvěřitelně hezký. Měřil přes sto devadesát centimetrů, měl široká ramena a úzké boky – vypadal jako dokonalý model pro pánský oblek. Většinou chodil hladce oholený, ale příležitostně, jako třeba dnes, se mu na bradě rýsovalo jedno až dvoudenní strniště, což jen podtrhovalo jeho ostrý profil. Světle hnědé vlasy nosil po stranách nakrátko zastřižené a nahoře delší. Na jedné straně mu vír vlasů způsobil, že mu přes něj padaly do čela. Drobná nedokonalost, která ho činila ještě dokonalejším. Když byl rozrušený, pohazoval jimi, jako právě teď. Ústa měl široká, zuby dokonale bílé a rty tak plné, že by mu je leckterá žena mohla závidět. Zvedl ke mně oříškově hnědé oči a napřímil ramena. Opět se plně ovládal.

„Musím vás o něco požádat. Vkládám přitom velkou důvěru ve vaši diskrétnost. Musím však vědět, že nezklamete moji důvěru.“

Udiveně jsem zamrkala. Chce mě o něco požádat? Nehodlá mě snad vyhodit? Projel mnou lehký záchvěv úlevy, maličko jsem se uvolnila.

„Samozřejmě, pane. Udělám, co bude v mých silách.“

Upřeně se na mě zahleděl. Nikdy jsem si nevšimla, jak se mu ve světle mění barva očí – byla to směsice šedé, zelené a modré. Obvykle mu však potemněly hněvem, a tak jsem málokdy vydržela jeho pohled déle než jednu dvě vteřiny. Zdálo se, že mě chvíli zkoumá, a pak přikývl.

Sáhl po kousku papíru, napsal něco na druhou stranu a pak mi ho podal.

„Chci, abyste dnes večer přišla na tuto adresu. Mohla byste tam být v sedm?“

Podívala jsem se na kartičku. Adresa nebyla daleko od domova, kam jsem po práci chodila za Penny. Abych tam ale byla v sedm, musela bych svou dnešní návštěvu zkrátit.

„Je to pro vás problém?“ zeptal se hlasem, v němž chybělo obvyklé nepřátelství.

Zvedla jsem pohled k jeho očím a rozhodla se být upřímná. „Mám po práci nějakou schůzku. Nevím, jestli bych to do sedmi stihla.“

Čekala jsem, že se rozzlobí. Což by znamenalo, že rozhodí rukama do vzduchu a nařídí mi, že musím zrušit všechny plány a být tam přesně v sedm.

Byla jsem v šoku, že pouze pokrčil rameny.

„Tak v půl osmé? V osm? To by šlo?“

„V půl osmé bych to snad zvládla.“

„Fajn. Uvidíme se v devatenáct třicet.“ Vstal, čímž naznačil, že tato podivná schůzka skončila. „Oznámím svému vrátnému, že máte přijít. Pošle vás hned nahoru.“

Dokázala jsem na něj jen hledět s otevřenou pusou. Jeho vrátný? On mě zve k sobě domů?

Znepokojeně jsem vstala. „Pane VanRyane, je všechno v pořádku?“

Obrátil se ke mně se zvláštním výrazem na tváři. „S vaší pomocí brzy bude, slečno Elliottová.“ Podíval se na hodinky. „Teď mě ale omluvte, musím být v jednu hodinu na jednání.“

Zvedl hrnek. „Děkuju vám za kafe i za váš čas.“

Odešel a nechal mě zírat a divit se, jestli jsem se snad neocitla v paralelním vesmíru.

Za celý rok, co jsem u něj pracovala, mi ani jednou za nic nepoděkoval.

O co tady, k čertu, jde?

Kapitola 7

KATHARINE

Stála jsem na opačné straně ulice před domem pana VanRyana a dívala se vzhůru na vysokou budovu. Naháněla strach a vypovídala o bohatství – kouřové sklo a beton, vypínající se nad městem, mi připomínalo muže, který tam žil. Chladný, odtažitý, nedosažitelný. Při tom pohledu jsem se lehce zachvěla a podivila se, co tu vlastně dělám.

K domu to bylo od Penny asi deset minut pěšky a přišla jsem včas. Dnešní návštěva u tety se moc nevydařila; byla rozrušená a podrážděná, nechtěla se mnou mluvit, ani nic sníst, a tak jsem odešla dřív. Cítila jsem zklamání. Celý týden na tom byla dobře, a tak jsem doufala, že to bude dneska také tak, že s ní budu moct mluvit jako dřív, ale nevyšlo to. Naopak mi to ještě dodalo k už beztak dost stresujícímu a podivnému dni. Odcházela jsem od ní sklíčená a plná nejistoty, proč mám jít navštívit pana VanRyana.

Pan VanRyan.

Zmátl mě už svým požadavkem, abych přišla večer k němu domů. Po zbytek odpoledne se jeho chování jevilo stejně neobvyklé. Když se vrátil po jednání do kanceláře, poprosil mě o další kávu a sendvič.

Poprosil mě!

Nenařizoval, nepoškleboval se, nepráskal dveřmi. Jen se postavil před můj stůl a zdvořile mě požádal o oběd. A navíc za něj i poděkoval. Už zase! Do konce pracovní doby už pak nevyšel z kanceláře, a když odcházel, zastavil se u mě a zeptal se, zda mám tu kartičku. Když jsem zamumlala „ano“, kývnul mi na znamení díků a odešel, a ani nebouchl dveřmi.

Byla jsem z toho všeho celá popletená. Nervy jsem měla napjaté k prasknutí a žaludek se mi kroutil nervozitou. Neměla jsem tušení, co dělám u jeho domu, a tím méně proč tu vlastně jsem.

Pro uklidnění jsem se důkladně nadechla. Existoval jediný způsob, jak to zjistit. Narovnala jsem se v ramenou a přešla ulici.

Pan VanRyan otevřel dveře a já jsem měla co dělat, abych nezůstala civět. Nikdy jsem ho neviděla takhle oblečeného. Neměl na míru šitý oblek a nažehlenou bílou košili, což nosil nejraději. Namísto toho měl na sobě termotričko s dlouhými rukávy a džíny, k tomu byl bos. Kdovíproč se mi chtělo smát, jaké má dlouhé prsty na nohou, ale podařilo se mi svou zvláštní reakci potlačit. Pokynul mi, ať jdu dál, a ustoupil stranou, abych mohla projít. Vzal mi kabát a pak jsme tam stáli a hleděli jeden na druhého. Nikdy jsem ho neviděla tak rozpačitého. Podrbal se v týle a odkašlal si.

„Zrovna večeřím. Dáte si se mnou?“

„Nemám chuť,“ zalhala jsem. Měla jsem hlad jako vlk.

Ušklíbl se. „O tom bych pochyboval.“

„Co prosím?“

„Jste děsně hubená. Měla byste víc jíst.“

Než jsem stačila něco odpovědět, popadl mě za loket a odvedl mě k barovému pultíku, který odděloval kuchyň od obývacího pokoje. „Sedněte si,“ nařídil a ukázal na vysoké čalouněné stoličky.

Měla jsem dost rozumu, abych s ním nepolemizovala, a tak jsem poslechla. Odešel do kuchyně a já jsem si zatím prohlížela obrovský otevřený prostor. Tmavé dřevěné podlahy, dvě velké pohovky z čokoládově hnědé kůže a bílé stěny zdůrazňovaly rozlehlost místnosti. Kromě obří televize zavěšené nad krbem byly zdi holé a bez ozdob – žádné osobní fotky nebo tretky. Dokonce i nábytek byl holý – nikde nebyly žádné polštářky nebo pohozená deka. I přes svoji velkolepost místnost působila chladně a neosobně. Vypadala jako připravená na focení do časopisu, dokonale vybavená a naprosto bez poskvrnky, takže neprozrazovala vůbec nic o člověku, který tam žije. Zahlédla jsem také dlouhou chodbu a elegantní schodiště, které, jak jsem předpokládala, vedlo nahoru k ložnicím. Otočila jsem se zpět ke kuchyni, zařízené podobným stylem a také stejně působící – kombinace tmavých a světlých ploch, zbavená jakéhokoliv osobního stylu. Potlačila jsem zachvění.

Pan VanRyan přede mě položil talíř a s úšklebkem otevřel víko od krabice s pizzou. Neubránila jsem se úsměvu.

„Tohle má být večeře?“

Z nějakého důvodu mi to na něho připadalo moc normální. Pizzu jsem neměla už strašně dlouho, sbíhaly se mi sliny, jen jsem se na ni podívala.

Pokrčil rameny. „Obvykle jím v restauraci, ale dneska jsem měl chuť na pizzu.“ Vyndal z krabice dílek a položil mi ho na talíř. „Dejte si.“

Měla jsem příliš velký hlad, a tak jsem neodporovala. S očima sklopenýma do talíře jsem v tichosti jedla a doufala, že mě nezradí nervy. Pan VanRyan jedl také, snědl celý zbytek až na poslední kus, který mi položil na talíř. Nic jsem nenamítala, ani proti sklenici vína, již mi přisunul. Upila jsem a vychutnala si hebkost temně rudého merlotu. Už to bylo hrozně dávno, co jsem pila tak dobré víno.

Když jsme skončili s tím zvláštním stolováním, vstal a šel vyhodit krabici od pizzy. Hned se vrátil, vzal skleničku a vypil víno až do dna. Pak pár minut chodil po místnosti sem a tam.

Konečně se přede mnou zastavil. „Slečno Elliottová, zopakuju, co jsem už dneska jednou říkal. To, co vám chci říct, je soukromé.“

Přikývla jsem, protože jsem nevěděla, co mám říct.

Naklonil hlavu ke straně a prohlížel si mě, nepochybně jsem mu ve všech ohledech připadala k ničemu. Přesto pokračoval.

„Odcházím od Anderson Inc.“

Spadla mi čelist. Proč by ze společnosti odcházel? Patřil k Davidovým největším oblíbencům – nic, co udělal, nikdy nemohlo být špatné. David neustále básnil o talentu pana VanRyana a o tom, co podniku přináší.

„Proč?“

„Neudělali ze mě partnera firmy.“

„Třeba příště…“ Zmlkla jsem, protože jsem pochopila, co to znamená. Pokud odejde a mě někam nepřeloží, zůstanu bez práce. Ale i kdyby mi našli nové místo, určitě by mi snížili plat. Každopádně jsem byla v háji. Cítila jsem, jak se mi krev ztrácí z obličeje.

Pan VanRyan mávl rukou. „Žádné příště už nebude. Mám jinou možnost, kterou zvažuju.“

„Proč mi to říkáte?“ zmohla jsem se na dotaz.

„Protože potřebuju vaši pomoc.“

Polkla jsem. „Moji pomoc?“ Zmátlo mě to ještě víc. Nikdy ode mě osobní pomoc nechtěl.

Přistoupil blíž. „Chci vás zaměstnat, slečno Elliottová.“

V hlavě mi to šrotovalo. Myslela jsem, že pokud z firmy odejde, bude chtít udělat čistý řez. Vždyť mě nesnáší. Odkašlala jsem si. „Jako svou osobní asistentku v novém zaměstnání?“

„Ne.“ Chvíli mlčel, jako by si rozmýšlel, co říct. Pak promluvil. „Jako svoji snoubenku.“

Dokázala jsem na něj jen zírat, neschopná pohybu.

RICHARD

Slečna Elliottová mlčky seděla a hleděla na mě. Pak se pomalu zvedla od stolu, postavila se ke mně a pohledem bloudila po místnosti. „Máte dojem, že je to vtipné?“ zasyčela a hlas se jí třásl. „Nemám tušení, co to má být za vtip, pane VanRyane, ale ujišťuju vás, že vůbec není zábavný.“

Prošla kolem mě, popadla svůj kabát a kabelku odloženou na pohovce a zprudka se obrátila. „Nahráváte si to, abyste si to pak mohl pouštět? Abyste se zasmál?“ Po tváři jí sklouzla slza, kterou si setřela trhavým rozzlobeným pohybem. „Nestačí vám snad, že se mnou jednáte jako s onucí přes den? Teď se chcete pobavit taky po pracovní době?“

Rozběhla se ke dveřím. Vzpamatoval jsem se ze šoku nad jejím výbuchem hněvu dost rychle, abych se vrhl před ni a zabránil jí v odchodu. Natáhl jsem se přes ni a strčil do dveří, až se zavřely.

„Slečno Elliottová… Katharine… prosím, ujišťuju vás, že nejde o vtip. Vyslechněte mě.“ Byla tak blízko, že jsem vnímal, jak se po těle chvěje. Nějakou reakci jsem od ní čekal, ale nenapadlo mě, že to bude zlost. „Prosím,“ zkusil jsem ji znovu uchlácholit. „Poslechněte si, co vám chci říct.“

Ramena jí sklesla a přikývla. Pak se nechala odvést od dveří zpátky k pohovce. Posadil jsem se naproti ní a ukázal jí, ať si taky sedne. Opatrně se posadila a já jsem měl co dělat, abych po ní neskočil a neřekl jí, aby se netvářila jako vyděšený králík.

V hlavě mi zněla její slova: „Nestačí vám snad, že se mnou jednáte jako s onucí přes den? Teď se chcete pobavit taky po pracovní době?“

Poposedl jsem na židli – nejspíš jsem si její podezíravost zasloužil. Odkašlal jsem si. „Jak jsem říkal, mám v plánu opustit Anderson Inc. Společnost, do níž se hodlám přesunout, je naprosto odlišná od způsobu, jímž David vede svoji firmu. Tam si svých zaměstnanců cení – rodina a zásadovost jsou pro ně prvořadé.“

Nakrčila obočí, ale neřekla nic.

„Abych tam mohl proniknout, musím je přesvědčit, že nejsem takový, jak si o mně myslí.“

„Což znamená?“

„Arogantní, sobecký.“ Zhluboka jsem se nadechl. „V práci tyran a po práci playboy.“

Naklonila hlavu, hlas jí zazněl tiše, ale rozhodně. „Promiňte mi moji otevřenost, pane VanRyane – ovšem přesně takový opravdu jste.“

„Já vím.“ Vstal jsem a udělal pár kroků. „Ale taky jsem dobrý ve své práci a mám už dost toho, aby mi David kydal hnůj na hlavu.“ Znovu jsem se posadil. „Když jsem jednal s Grahamem, zažil jsem něco, co už dlouho ne: nadšení nad novou kampaní. Inspiraci.“

Vyjeveně na mě zírala. „S Grahamem Gavinem? Vy chcete pracovat u Gavin Group?“

„Ano.“

„Tam ale málokdy přijmou někoho nového.“

„Zrovna mají volné místo. A já ho chci.“

„Stále však nechápu, co to má společného se mnou.“

„Graham Gavin nezaměstná nikoho, o němž by nebyl přesvědčen, že zapadne do jeho představ: rodina především.“ Naklonil jsem se dopředu. „Musím ho přesvědčit, že nejsem takový playboy, jak o mně slýchal. Řekl jsem mu, že odcházím z Anderson Inc., protože jsem se zamiloval a chci změnit svůj životní styl.“

„Do koho?“

Opřel jsem se do polštářů. „Do vás.“

Vykulila oči, div jí nevypadly z důlků, otevřela ústa a zase je zavřela, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Konečně promluvila: „Proč – proč byste to dělal?“

„Někdo mě upozornil, že byste byla přesně ten typ, který by dokázal Grahama Gavina přesvědčit, že jsem se změnil. Když jsem se nad tím zamyslel, uvědomil jsem si, že ten někdo měl pravdu.“

Zavrtěla hlavou. „Vždyť mě nesnášíte.“ Polkla. „A já z vás taky nejsem nijak nadšená.“

Musel jsem se usmát nad její zdvořilostí. „Tenhle problém se dá vyřešit.“

„Co navrhujete?“

„To je jednoduché. Buď jak buď, já Anderson Inc. opustím. A vy budete muset odejít taky.“

Okamžitě začala zuřivě vrtět hlavou. „Nemůžu si dovolit odejít, pane VanRyane. Takže moje odpověď zní ne.“

Zvedl jsem ruku. „Poslouchejte mě. Já vám za to zaplatím. Budete muset opustit svoje zaměstnání a stejně tak i svůj byt a začít bydlet tady se mnou. Budu vám za to dávat plat a hradit veškeré výdaje po celou dobu, kdy to bude nutné.“

„Proč bych měla bydlet tady?“

„Naznačil jsem Grahamovi, že spolu žijeme.“

„Cože jste udělal?“

„Když se zeptal, nějak to vyplynulo. Neplánoval jsem to – prostě se to stalo. Teď ale zpátky k mojí nabídce.“

„Co ode mě očekáváte?“

Zabubnoval jsem prsty na opěradlo pohovky a chvíli uvažoval. Měl jsem si to promyslet předem.

„Že tu budete bydlet, objevovat se při všech příležitostech, kam půjdu, jako moje snoubenka, a také se tak stále prezentovat.“ Pokrčil jsem rameny. „Ještě jsem to všechno neuvážil, slečno Elliottová. Budeme to muset vymyslet. Nastavíme si základní pravidla a víc se poznáme, abychom mohli fungovat jako pár.“ Naklonil jsem se dopředu, paže opřené o stehna. „A musí to frčet. Už o víkendu se mám s vámi zúčastnit jedné akce.“

„Tento víkend?“ pípla.

„Ano. Do té doby tady ještě bydlet nemusíte, musíme to však už mít vymyšlené a vědět aspoň to základní. Musíme působit, jako že jsme si blízcí – že jsme spolu v pohodě.“

„Možná byste mě tedy měl přestat oslovovat slečno Elliottová.“

Křivě jsem se pousmál. „To by asi opravdu vypadalo divně… Katharine.“

Neřekla nic, sklopila pohled do klína a prsty si pohrávala s uvolněnou nitkou na své halence.

„Koupím vám nové oblečení a zajistím, abyste měla dost peněz na útratu. Pokud budete souhlasit s tímto uspořádáním, nic vám nebude chybět.“

Zvedla bradu. Až doteď jsem si nevšiml, že na ní má malý důlek, svědčící o tvrdohlavosti. „Kolik mi budete platit?“

„Dám vám deset tisíc dolarů měsíčně. Pokud tahle šaráda potrvá déle než půl roku, částku zdvojnásobím.“ Ušklíbl jsem se. „Jestli se budeme muset vzít, vyplatím vám bonus. Až se budeme moct rozvést, zaručím vám slušné vypořádání a zajistím všechny věci. Budete zajištěná na celý život.“

„Vzít se?“

„Nemám představu, jak dlouho potrvá, než Grahama přesvědčím, takže do té doby to musí fungovat. Můžou to být dva nebo tři měsíce. Neřekl bych, že to vypadá na víc než půl roku. Pokud mi přijde, že je to nutné, vezmu si vás na radnici. Skončit to pak můžeme kdykoliv.“

Sepjala ruce a obvykle bledý obličej teď měla bílý jako duch. Na jejím výrazu se podepsaly šok a rozpaky.

„Je pravděpodobné,“ promluvil jsem tichým tónem, „že až opustím Anderson Inc., David vás stejně vyhodí, i kdybych neodešel do Gavin Group. A jestli u nich to místo dostanu, udělá to určitě. Bude přesvědčený, že jste o mých plánech věděla předem. Já vím, jak uvažuje.“

„Proč si nenajdete někoho jiného?“

„Nikoho jiného neznám. Ten typ holek, se kterými obvykle chodím, by nemohl… Nehodily by se na to.“

„A já ano? Proč?“

„Chcete, abych byl upřímný?“

„Ano.“

„Jste praktická, rozumná… obyčejná. Taky vám musím přiznat, že ve vás je jakási vřelost, která lidi přitahuje. Já sám ji sice nevidím, ale očividně tam je. Fakt, že jste moje asistentka, poskytuje perfektní vysvětlení, proč odcházím. V Anderson Inc. bych rozhodně nemohl zůstat, kdybych s vámi něco měl. Ne že bych to za normálních okolností udělal.“

Zatvářila se uraženě a já jsem pokrčil rameny.

„Chtěla jste, abych byl upřímný.“

Tenhle můj komentář přešla, ale řekla: „Nechápu, jak by to mohlo fungovat, když mě tak strašně nesnášíte.“

„Katharine, vy si snad myslíte, že mám v oblibě většinu lidí, s nimiž pracuju – nebo klientů, se kterými jednám? To tedy nemám. Většinou je nesnáším. Usmívám se a vtipkuju, potřesu jim rukama a tvářím se, že mě zajímají. V našem vztahu s vámi budu jednat taky tak. Je to obchod. Já to zvládnu.“ Odmlčel jsem se a zvedl bradu. „A co vy?“

Neodpověděla, a tak jsem pokračoval.

„Všechno závisí jen na vás. Vložil jsem ve vás velkou důvěru. Klidně můžete zítra běžet za Davidem, nebo dokonce za Grahamem a všechno mi zkazit – ale já doufám, že to neuděláte. Myslete na peníze a na všechno, co pro vás můžu udělat. Za pár měsíců vašeho času zaplatím víc, než byste si vydělala za rok. V podstatě vám zaručuju šedesát tisíc. Za šest měsíců. I když se rozejdeme už po třech. To musí být dvakrát tolik, než vyděláte za rok teď.“

„A jediné, co musím udělat, je…“

„… je předstírat, že mě milujete.“

Upřela na mě pohled, který vyjadřoval všechno, co nechtěla říct. „Můžu to dostat písemně?“

„Ano. Oba podepíšeme tajnou dohodu. Předem vám zaplatím dvacet tisíc. Zbytek obdržíte na konci každého měsíce. A navíc vám otevřu účet na vaše výdaje. Šaty, veškerou útratu, všechny tyhle věci. Očekávám, že se budete oblékat podle svého nového postavení, a taky se podle něj chovat.“

Chvíli na mě hleděla. „Musím si to promyslet.“

„Nedumejte ale dlouho. Pokud nabídku přijmete, budete potřebovat šaty už na sobotu a taky budeme muset strávit společně nějaký čas, abychom se trochu poznali.“

„A když souhlasit nebudu?“

„Řeknu Grahamovi, že jste onemocněla, a nějak to zvládnu. Pak budu doufat, že mi dá příležitost předvést se v nejlepším světle a zaměstná mě i tak.“

„A jestli ne?“

„Tak se odstěhuju z Victorie, ale to se mi nechce. Chci zůstat tady a vás žádám o pomoc.“

Vstala. „Už musím jít.“

Zvedl jsem se taky a shlédl na ni dolů – sahala mi sotva po prsa. „Potřebuju vaši odpověď co nejdřív.“

„Chápu.“

„Kde parkujete?“

Udiveně vzhlédla. „Nemám auto, pane VanRyane. Přišla jsem pěšky.“

„Je moc pozdě na to, abyste chodila venku sama. Řeknu Henrymu, ať vám zavolá taxíka.“

„Taxík si nemůžu dovolit.“

„Já vám ho zaplatím,“ vybuchl jsem. „Nechci, abyste šla pěšky. Máte řidičák? Umíte řídit?“

„Ano, jenom si nemůžu dovolit vlastnit auto.“

„Já vám ho koupím. Jestli budete souhlasit s naší dohodou, koupím vám auto. Můžete si ho pak nechat. Berte to jako náborový příspěvek.“

Hryzala si ret a kroutila přitom hlavou. „Vůbec nevím, co si mám o tom všem myslet.“

„Myslete na to jako na příležitost. Lukrativní příležitost.“ Blýskl jsem po ní úsměvem. „Jako na smlouvu s ďáblem, jestli chcete.“

Pouze povytáhla obočí. „Dobrou noc, pane VanRyane.“

„Richarde.“

„Cože?“

„Když vám já nemůžu říkat slečno Elliottová, vy mě taky nemůžete oslovovat pane VanRyane. Jmenuju se Richard. Budete si na to muset zvyknout.“

„Třeba vám začnu říkat nějak úplně jinak.“

Uměl jsem si představit, jak mě v duchu oslovovala. Dokázal bych vymyslet několik velmi vhodných jmen.

„Promluvíme si ráno.“

Přikývla a odešla. Zavolal jsem dolů Henrymu a řekl mu, ať jí sežene taxi a připíše to na můj účet. Nalil jsem si skotskou a zničeně se posadil na pohovku. Když jsme předtím mluvili, nahonem jsem se rozhodl vydávat slečnu Elliottovou raději za snoubenku než jen za svou přítelkyni. Moje rozhodnutí odejít z Anderson Inc. tak vypadalo mnohem přesvědčivěji. Prokazovalo, že to myslím vážně a že jsem připravený přijmout skutečné závazky – tedy něco, co Graham snad ocení. Mně osobně to bylo každopádně fuk – snoubenka nebo přítelkyně – hlavně když se bude Grahamovi líbit. Přítelkyně působila dočasně a nahraditelně. Snoubenka však vyvolávala dojem trvalosti a důvěry. Byl jsem si jistý, že Graham zareaguje příznivě.

Plný obav jsem si prohrábl vlasy a hodil do sebe skotskou na jeden hlt. Doufal jsem, že od ní dostanu odpověď okamžitě, ale jak se ukázalo, nebylo to možné. Takže v tuto chvíli slečna Elliottová, žena, kterou jsem nesnášel a jež ke mně podle všech známek cítila totéž, držela v rukou moji budoucnost. Byl to podivný pocit.

Nelíbil se mi.

Opřel jsem se do polštářů na pohovce, zvrátil hlavu dozadu a nechal myšlenky volně se toulat. Když mě po chvíli vylekalo pípnutí smsky, uvědomil jsem si, že jsem usnul. Vzal jsem telefon a podíval se na jediné slovo na displeji.

Souhlasím.

Vítězně jsem se zakřenil a odhodil mobil na stůl.

Můj plán se skvěle rozjížděl.

Kapitola 8

RICHARD

Druhý den ráno jsme oba dělali, jako by se nic nezměnilo. Slečna Elliottová mi přinesla kávu a bagel a opatrně obojí položila na můj pracovní stůl. Zkontrolovala můj diář a potvrdila dvě schůzky, které jsem měl mimo kancelář.

„Dnes odpoledne se už nevrátím.“

Překvapeně se na mě podívala a zahleděla se do svého notesu. „V plánu ale nic nemáte.“

„Je to schůzka, kterou jsem si domluvil sám. Osobní záležitost. Pak půjdu rovnou na to jednání, co mám mít ve dvě hodiny. A pak už se nevrátím, jak jsem říkal. Vezměte si volno.“

„Co prosím?“

Povzdychl jsem si. „Slečno Elliottová, nerozumíte snad anglicky? Vezměte si na odpoledne volno.“

„Ale…“

Ostře jsem se na ni podíval. „Vezměte si odpoledne volno.“ Ztišil jsem hlas. „V sedm večer u mě, ano?“

„Ano,“ vydechla.

„Pokud byste něco potřebovala – ohledně práce, pošlete mi textovku. Jinak to bude muset počkat.“

Přikývla. „Rozumím.“

Bylo všeobecně známo, že v Anderson Inc. se kontrolovaly maily. Nebyl jsem z těch, kdo by riskoval, a tak jsem měl svůj soukromý mobil, na nějž mělo číslo jen pár vybraných osob. Protože peníze očividně hrály roli, bylo mi jasné, že nemá cenu se ptát slečny Elliottové, jestli má taky mobil. Měl jsem v úmyslu to dnes mezi ostatními pochůzkami napravit. Nechtěl jsem riskovat, že by měl David příležitost monitorovat esemesky a hovory.

„Můžete jít,“ propustil jsem ji.

Zaváhala, nato ze své tlusté složky vytáhla obálku, a položila ji na stůl. Pak beze slova odešla a zavřela za sebou dveře. Ukousnul jsem si z bagelu, sáhl po obálce a otevřel ji. Vyndal jsem složené listy papíru. Byl to seznam věcí, o kterých si myslela, že bych o ní měl vědět: důležité údaje, oblíbené barvy, hudba, jídlo, co má ráda a nerada a podobně.

Byl to dobrý nápad. Pomůže nám dnes večer ušetřit spoustu mluvení. Rozhodl jsem se, že pak napíšu takový seznam pro ni.

Složil jsem papír a zastrčil ho do kapsy od saka. Přes den budu každou chvíli někde čekat – a tak se aspoň budu mít čím zabavit.

Slečna Elliottová byla přesná, dorazila v sedm hodin. Otevřel jsem dveře, pustil ji dovnitř, vzal jí kabát a pověsil ho – to všechno v naprosté tichosti. Chovali jsme se jeden k druhému škrobeně a formálně a bylo mi jasné, že to musíme změnit. Problém však byl, že jsem nevěděl, jak na to.

Dovedl jsem ji ke kuchyňské lince a podal jí sklenku vína. „Objednal jsem čínu.“

„To jste nemusel.“

„Věřte, že je to pořád lepší, než kdybych něco uvařil sám. To byste nepřežila.“ Uchechtl jsem se. „Nevím, jestli by to přežila aspoň ta kuchyň.“

„Já vařím ráda,“ podotkla a trošku se přitom usmála.

S tímhle se dalo začít stejně dobře jako s čímkoliv jiným. Posadil jsem se a přitáhl jsem před sebe složku s dokumentem. „Odpoledne jsem sepsal kontrakt. Měla byste si ho přečíst.“

„Dobrá.“

„Připravil jsem taky seznam, podobně jako vy. Projděte si ho a pak se o nich pobavíme, abychom si ujasnili fakta.“

Přikývla a vzala nabízenou obálku.

Přisunul jsem jí ještě jednu menší. „Tohle je váš první plat.“

Čekala, nevinně vyhlížející obálky se ani nedotkla.

„Vezměte si to. Všechno je zdokumentováno.“

Stále se jí ani nedotkla.

„Slečno Elliottová, dokud si to nepřevezmete, nehneme se z místa.“

Podívala se na mě a zamračila se.

Poklepal jsem na obálku. „Je to práce, Katharine. A tohle jsou peníze za ni. Jednoduché. Vezměte si to.“

Konečně si obálku vzala, ale ani se na ni nepodívala.

„Chci, abyste zítra dala výpověď. S okamžitou platností.“

„Proč?“

„Pokud mi to vyjde, a já věřím, že ano, budu muset odejít rychle. Chci, abyste byla pryč dřív, než se začne dít něco nepříjemného.“

Nervózně se kousala zevnitř do tváří, ale zůstala zticha.

„Co je?“ vyjel jsem na ni. Začínal jsem s ní ztrácet trpělivost.

„Co když to nevyjde? Dáte mi… dáte mi doporučení? Budu si muset hledat jinou práci.“

„Myslel jsem na to. Jednal jsem s pár lidmi, jen tak všeobecně, a jestli se to nepovede a já opustím Victorii, mám pro vás dvě firmy, které vám nabídnou zaměstnání. Nemusíte si dělat hlavu, že byste něco hledala, pokud nebudete chtít. Ale abych odpověděl na vaši otázku, samozřejmě vám dám skvělé reference.“

„I když si myslíte, že jsem mizerná asistentka?“

„Nikdy jsem neřekl, že jste mizerná asistentka. Popravdě jste v práci velice dobrá.“

„Mohl byste mě ale podvést.“

Před odpovědí mě zachránilo zaťukání na dveře. Vstal jsem. „Večeře je tady. Přečtěte si kontrakt – je prostý a jednoduchý. Po jídle si o tom můžeme promluvit. I o jiných věcech.“

Otevřela pusu a chtěla něco namítnout. Uhodil jsem dlaněmi do linky: „Přestaňte se se mnou dohadovat, Katharine. Dáme si večeři a vy se pořádně najíte. Pak budeme mluvit.“ Rozčileně jsem se otočil na patě a šel ke dveřím. Proč se tak bránila přijmout obyčejné jídlo? Bude si muset zvyknout přijímat spoustu jiných věcí, pokud to celé má nějak fungovat. Zasunul jsem ruku do kapsy a nahmatal malou krabičku, kterou jsem tam předtím schoval. Jestli ji takhle rozhodila večeře, tak kvůli tomu, co pro ni mám nachystáno pak, bude úplně bez sebe.

Večeře proběhla v tichosti. Přečetla si kontrakt a položila mi pár otázek, na něž jsem jí odpověděl. Když jsem jí podal pero, zaváhala, ale dokumenty podepsala a pak sledovala, jak jsem udělal totéž.

„Jsou to dvě kopie, pro každého z nás jedna. Uložím je tady v bytě do sejfu a dám vám k němu kombinaci čísel.“

„Bude mít jednu kopii taky váš právník?“

„Ne. Je to dohoda jen mezi námi dvěma. Bude o ní vědět, ale je vázán mlčenlivostí. Máme pouze tyto dvě kopie. Až bude po všem, můžeme je zničit. Sepsal jsem to kvůli vám.“

„V pořádku.“

Podal jsem jí krabičku. „Tady je váš nový mobilní telefon. Až dáte výpověď, budete muset ten svůj odevzdat, takže tady máte jiný. Navolil jsem tam svoje soukromé číslo, abyste se mi mohla dovolat. Textovky na něm můžete posílat bez omezení.“

Kousla se do rtu a vzala si krabičku. „Děkuju.“

„Kolik toho na stěhování máte?“

„Moc ne.“

„A co zrušení smlouvy na nájem?“

„Mám měsíční výpověď, asi přijdu o poslední splátku.“

Mávl jsem rukou. „Já to zatáhnu. Mám vám objednat stěhovací firmu?“

Zavrtěla hlavou, oči sklopené. „Je to jenom pár krabic.“

Zamračil jsem se. „Žádný nábytek?“

„Ne. Nějaké knihy, pár osobních věcí a moje oblečení.“

Bez rozmýšlení jsem plácl: „Ty svoje šaty můžete klidně dát zpátky charitě, stejně je máte většinou nejspíš odtamtud. Koupím vám nové oblečení.“

Zrudla ve tváři, v očích se jí blýsklo temně a hněvivě, ale neřekla nic.

„Vaše krabice vyzvednu a přivezu je sem, až budete nachystaná.“

Podal jsem jí další obálku. „Tady je váš nový bankovní účet a k němu debetní karta. Dohlédnu, aby na něm vždycky byla přiměřená suma.“

Třesoucí se rukou přijala obálku.

„Chci, abyste byla tady u mě co nejvíc, abychom si na sebe zvykli a mohli spolu mluvit. Zítra si projdeme oba seznamy a probereme je, ať si všechno doplníme.“

„Dobře.“

„V sobotu ráno musíte přijít hodně brzo. Domluvil jsem vám kadeřníka a vizážistu, aby vás připravili na barbecue. Vlastně byste tu mohla už v pátek přespat, aspoň byste si ušetřila cestu.“

Poplašeně vzhlédla. „Přespat u vás?“ zopakovala lehce rozechvělým hlasem.

Vstal jsem. „Ukážu vám byt.“

Během prohlídky neřekla ani slovo. Ukázal jsem jí pokoje pro hosty, pracovnu a soukromou tělocvičnu, umístěnou v prvním patře na opačném konci apartmá. Když jsme pak přišli nahoru a předvedl jsem jí hlavní ložnici, viditelně znervózněla.

Ukázal jsem na místnost pro hosty na opačné straně haly. „Tamhleten má vlastní koupelnu. Myslím, že se vám pokoj bude líbit.“

Napjatá ramena se jí trochu uvolnila. „Nečekal jste, že… ehm…“

„Že co?“

„Nemyslel jste, že bych spala v pokoji s vámi,“ prohlásila s úlevou v hlase.

„Slečno Elliottová, tady jde o obchodní kontrakt. Mimo tyto zdi budeme vystupovat jako pár. Budeme se držet za ruce, budeme k sobě důvěrní, zkrátka budeme dělat všechno, co dělají jiné zamilované páry.“

Máchl jsem rukou do vzduchu. „Tady uvnitř ale budeme skuteční. Vy máte svůj prostor, já zase svůj. Nebudu vás obtěžovat. Nic od vás neočekávám.“ Neubránil jsem se úsměšku, který mi unikl. „Stejně jste si přece nemyslela, že bych s vámi chtěl spát, že ne?“

Zprudka zvedla hlavu a zadívala se na mě. „O nic víc, než že bych já chtěla spát s vámi, pane VanRyane.“ Otočila se na patě, odešla halou pryč a její kroky se dutě odrážely na dřevěné podlaze.

Šel jsem za ní a nepřestával jsem se zubit. Když jsme dorazili do obýváku, obrátila se ke mně a z očí jí létaly blesky.

„To vy ode mě něco chcete, pane VanRyane. Ne já od vás.“

„Vy jste ale souhlasila.“

Založila si ruce na prsou a vyzařoval z ní hněv. „Souhlasila jsem, protože aspoň v tuto chvíli nemám jinou možnost. Vaše rozhodnutí přímo ovlivňuje můj život a já se snažím se s tím vyrovnat. Nesnáším lhaní a nejsem moc dobrá herečka.“

„Co tím chcete říct?“

„Jestli se nevynasnažíte být trochu zdvořilý nebo se nehodláte chovat jako slušná lidská bytost, tak to nepůjde. Nedokážu ovládat svoje emoce tak rychle.“

Rozmrzele jsem si prohrábl vlasy. „Co ode mě chcete, slečno Elliottová?“

„Nemůžeme se aspoň snažit spolu vycházet? Jistě bychom mohli najít něco, co máme společného, a bavit se o tom namísto vašich skrytých urážek a povýšeného přístupu.“

Po rtech mi přeběhl úsměv. Zahlédl jsem další důkaz, že slečna Elliottová má kuráž.

Naklonil jsem hlavu. „Omlouvám se. Zkusím se polepšit. Máte ještě něco, co byste chtěla projednat?“

Váhala. Prsty si pohrávala s ošklivou halenkou, co měla na sobě.

„Tak ven s tím.“

„Nesmíte, ehm, nesmíte se tahat s jinými, dokud budeme dělat… dokud budeme spolu.“

„Tahat?“

Dívala se všude jinam, jenom ne na mě. „Nesmíte spát s jinými ženami. Nechci se dát takhle ponižovat.“

„Takže mi tím chcete říct, že nesmím s nikým šukat?“

Tváře měla tak rudé, až jsem myslel, že jí exploduje hlava. Přesto se napřímila v ramenou a podívala se mi přímo do očí. „Ano.“

To mi přišlo prostě k smíchu.

„Ale jo, můžu si šukat, s kým budu chtít.“

„Ne!“

„Nedělejte si legraci!“

„Ne.“

„Čekáte, že budu celou dobu dodržovat celibát?“ otázal jsem se nevěřícně.

„Já budu, takže čekám, že se zachováte taky tak.“

Posměšně jsem si odfrkl. „Pochybuju, že by to pro vás byla nějaká změna.“

Rozhodila rukama. „Tak to stačí. Chcete někoho vojet? Vojeďte se sám, pane VanRyane.“

Zůstal jsem stát s otevřenými ústy a zíral, jak si bere kabát a míří ke dveřím.

Připadal jsem si jako idiot, ale rozběhl jsem se za ní – už podruhé.

„Katharine!“ Protáhl jsem se kolem ní, takže nemohla otevřít dveře. „Omlouvám se. Moje poznámka byla nemístná.“

Otočila se, modré oči se jí leskly slzami. „To tedy byla. Stejně jako mnoho jiných věcí, které jste řekl.“

„Omlouvám se,“ opakoval jsem. „Když jsem s vámi, vyletí to vždycky ze mě skoro samo.“

„To vás nijak neomlouvá.“

„Já vím,“ přiznal jsem a pak změnil taktiku. „Tak já nebudu.“

„Co nebudete?“

„Nebudu šukat s jinýma. Vyhovím vašemu přání.“ Přitiskl jsem se blíž ke dveřím – kdyby odešla, byl by to teprve skutečný průšvih. „A taky se vynasnažím nebýt takovej kretén.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kontrakt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.