Zuzana Koubková

Zlatá růže

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Koubková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8731-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8732-1 (mobi)

Prolog

Kdesi jsem slyšel, že lidé vstupují do kláštera jen ze tří důvodů – chudoby, ctižádosti, anebo protože pro ně jinde není místo. Sám si myslím, že někteří i z čistoty srdce a opravdové touhy sloužit Bohu a bližním. Ovšem pro mne platí ty první tři důvody.

Jmenuji se Zdislav a jsem levoboček. Moje matka byla šlechtického rodu, jedna z mnoha dcer chudého zemana, který si své nuzné živobytí vylepšoval jako loupeživý rytíř. Jmenoval se Bohuš z Rysína a pád své dcery přijal s klidem. Ostatně, pán, který ji svedl, byl opravdu mocný a bohatý a za svůj poklesek slušně zaplatil. Díky tomu mohl děd pověsit loupení na hřebík, pořídit si lepší tvrz, dvě kupy hnoje a vyvdat zbytek dcer. Možná by vyvdal i mou matku, ale zemřela, nebyly mi ještě ani tři roky.

Bohuš z Rysína se napravil v pravý čas. Narodil jsem se v dvanáctistém osmdesátém čtvrtém, v tomtéž roce, kdy se král Václav II. vrátil z braniborského zajetí a začal, pomalu sice, ale přece jen, obnovovat pořádky v království. Loupeživým rytířům pomalu odzvánělo.

V domě svého děda jsem žil do sedmi let. Pral jsem se s vesnickými dětmi, spal s nimi na slámě, chodil jen v košili a boty nosil sotva tři měsíce v roce. Matka byla mrtvá, jméno mého otce přede mnou nikdo nevyslovil a já se na ně nikdy nezeptal. Měl jsem ale mocného ochránce – olomouckého biskupa Dětřicha. Ten si mne vzal v mých sedmi letech k sobě a poskytl mi vzdělání a výchovu vhodné pro mladého šlechtice.

Musím doznat, že mne to zpočátku pranic nebavilo. Záviděl jsem dětem, které mohly chodit polonahé a hrát si v kalužích. Nenáviděl jsem těžký oděv a úzké boty, lámal jsem pera, protože jsem měl příliš neobratné ruce, a latinské deklinace pro mne byly horší než výprask. Samozřejmě, že jsem si časem zvykl a přijal to všechno za vlastní. Stal jsem se biskupovým pážetem, doprovázel ho na cestách, doléval mu víno a byl svědkem jeho setkání s mnoha význačnými osobnostmi. Jediné, co si z toho pamatuji, je, že mne to k smrti nudilo.

Několikrát jsem byl s Jeho biskupskou Jasností i v Čejkovicích v tamní templářské komendě. Dnes jsou templáři považováni za odpadlíky, kacíře a sodomity, ale tehdy, v polovině devadesátých let minulého století, byli váženým a bohatým řádem a čejkovický komtur Ecco významným církevním hodnostářem. Byl to důstojný muž neurčitého věku, který s biskupem dlouze a důležitě hovořil u vína, zatímco já stál za nimi a zíval.

V devadesátém sedmém jsem se do Čejkovic vrátil jako novic. Nepobyl jsem tam ale dlouho, po roce mne poslali do Uhříněvsi. V té době vrcholilo kutnohorské dolování. Po cestě spojující Prahu s Kutnými Horami proudily zástupy lidí. Všechny vesnice, které při ní ležely, tloustly jako jatečná prasata. Uhříněves patřila mezi ně. Komenda byla veliká výstavná tvrz, obklopená lukami, na nichž se pásli ti nejkrásnější a nejmohutnější koně, jaké jsem kdy viděl. Jezdil jsem na nich, učil se sekat mečem a bodat kopím. Taky střílet z kuše, ale to mi na rozdíl od mých spolunoviců – Václava a Ehrmana – nikdy nešlo. Mizerně vidím a zasáhnout něco na vzdálenost větší než třicet sáhů bylo vždycky nad moje síly.

Přesto jsem zaujal bratra Bertolda z Gepzenštejna a on si mě vybral za panoše. Říkal jsem, že nemám a nikdy jsem neměl otce, pokud mi jej někdy někdo nahrazoval, pak to byl právě bratr Gepzenštejn. To on mne naučil všem rytířským dovednostem, s ním jsem se dostal ke královskému dvoru, Gepzenštejn byl totiž rádcem a důvěrníkem Jeho Milosti krále Václava II. Popravdě, byl to tak trochu pletichář. Na druhou stranu, kdo jsme bez viny?

S bratrem Bertoldem jsem sedával na hostinách a jedl s ním z jedné misky, protože tak to templářům přikazovala řehole. Bylo to trochu nechutné, obzvláště, měl-li váš konfráter dlouhé vousy. Na Gepzenštejna jsem hodiny a hodiny čekával v předpokojích královských komnat vydán na milost a nemilost houfu dvorních dam, které snad soupeřily o to, jak mne co nejvíc vyvést z míry.

Po Gepzenštejnově boku jsem také poprvé v životě stanul v bitvě. Bylo mi šestnáct a při pohledu na obrněné jezdce, ženoucí se proti nám, se mi udělalo zle od žaludku. Pak dal Bertold pokyn a mně nezbylo než polknout žluč, která se mi hnala do krku, a vyrazit proti nepříteli. Nevěřil jsem, že to dokážu, že budu schopen ovládat koně jenom koleny, v levačce držet štít a pravačkou vést kopí. A až, vlastně pokud, si najde cíl, odhodit jej, sáhnout po meči a rozdávat rány. Bůhví jak, ale dokázal jsem to. Vřava se přehnala a já dál seděl v sedle, zacákaný krví člověka, kterého jsem zabil. Vychovávali mě v tom, že budu bojovníkem Božím, povedu válku proti jinověrcům a pohanům. Ten muž, první muž, kterého jsem usmrtil, byl stejně jako já křesťan, dokonce byl i řádový rytíř, patřil k německým křižákům. Bojoval za polského vévodu Vladislava Lokýtka, zatímco já se bil pod prapory krále Václava…

Když jsme se pak z Polska vraceli, strávili jsme několik dní v Olomouci. Biskup Dětřich tam zrovna nebyl, což bylo zklamání. Zato tam byla… nu, jedna dívka, která mne znala. Asi jsme spolu jako děti kradli jablka, nebo něco takového. Už si to nepamatuji, zato si moc dobře pamatuji, jak mi řekla, že jsem vyrostl v pohledného mládence. Tehdy jsem ještě nesložil řádové sliby, ale i tak bylo to, co jsem udělal, špatné. O to horší, že na to přišel jeden z mých spolunoviců a zatepla to donesl Bertoldovi.

Vzpomínám si, jak si mě druhý den zavolal a ptal se, zda chci být opravdu templářem.

„Samozřejmě, nemohu přece zklamat důvěru pana biskupa.“

„Lépe, zklameš-li biskupa, než abys zklamal našeho Pána. Všemohoucí za tebe zemřel na kříži, obětoval svůj život, a ty mu nejsi schopen obětovat ani…“

Myslel jsem, že se propadnu do země, a Bertold pokračoval: „Jsi můj nejlepší novic, Zdislave, nechci o tebe přijít kvůli ženským stehnům.“ Pak mi uložil nějaký trest, tuším, abych se zmrskal vrbovým prutem.

Pak, už po cestě do Prahy, jsem se ho zeptal, jak je možné, že my, rytíři víry, bojujeme proti jiným křesťanům.

„Bojujeme ve službách krále Václava, což je jeden z nejvýznamnějších vládců Evropy. Víš proč?“

Odpověď byla nasnadě. Chrlily ji Kutné Hory. „Protože je neskutečně bohatý?“ zeptal jsem se prostomyslně.

„Protože je to Boží vůle, Zdislave,“ usadil mě Gepzenštejn. „Václav je král z Boží milosti. Ano, je neskutečně bohatý. Ale také neskutečně schopný. Podívej, jak se daří jeho poddaným. Dobude-li Polsko a Uhry, bude se tamním lidem dařit také tak.“

Václav II. zemřel v pouhých čtyřiatřiceti na souchotě a jeho světovládné plány odešly s ním. Než se tak stalo, bojovali jsme s Gepzenštejnem pod jeho prapory ještě několikrát. V Polsku, v Uhrách, kde bylo třeba. Přestal jsem klást nepatřičné dotazy a dělal, co bylo zapotřebí. Jen ten obdiv k ženským křivkám mne pronásledoval stále.

Přesto jsem v jednadvaceti, hned poté co jsem byl pasován na rytíře, složil řádové sliby. Chudoba, čistota a poslušnost. O čistotě už jsem hovořil. S poslušností na tom nejsem o mnoho lépe. Nebylo těžké poslouchat Gepzenštejna, který byl i přes svou vášeň pro politiku obdivuhodným člověkem, ale s některými jinými představenými a dalšími mocnými muži tohoto světa jsem měl vždycky problém. Ano, vím, že jsou Bohem vyvoleni zastávat místa, která zastávají. Přesto o tom musím občas pochybovat.

Můj patron biskup Dětřich zemřel v třináctistém druhém a o čtyři roky později jej následoval i král Václav II. Na trůn usedl jeho syn, ale nepobyl tam dlouho. O rok později jej zahubila zločinná ruka a v českém království vypukly třenice o uprázdněný trůn. Ovšemže starý pletichář Gepzenštejn u toho nesměl chybět.

Dospěl jsem ve svém curiculu vitae až sem a nyní se mi nechce ani trochu pokračovat. Kdybych měl slova, která pronáším, zachytit na pergamen, nejspíš bych ho teď polil inkoustem, anebo roztrhal na malé kousky. Ale budiž, vypovím, co bylo dál, vypiju ten kalich hořkosti, ponížení a hanby znovu.

Počátkem roku 1307 jsem odjel do srdce řádu, do pařížského Templu. Ať už se o něm říká cokoliv, nikdy nebyl místem ďábelského kultu a nečistých orgií. Ano, mnozí vzdělaní bratři znali různá pohanská náboženství a kacířské kulty a byli o nich schopni diskutovat, ale tak jako lékař diskutuje o chorobách. Nebyli modloslužebníky, heretiky a čaroději, všichni ctili jediného Boha a vzývali ho podle učení církve. Byli bohatí a mocní, a to způsobilo, že vzbudili závist a zášť.

Pobýval jsem v Templu jen krátce, když počátkem léta roku třináctistého sedmého zemřel nový český král Rudolf Habsburský a bratr Gepzenštejn se šifrovaným dopisem dotazoval, koho hodlá řád podpořit na jeho místo. Jako znalec českých poměrů jsem byl tehdy volán k velmistru Jacquesovi a jeho spolupracovníkům. Ať už se později doznali k čemukoliv, učinili tak pod nátlakem. Byli to mimořádní muži, skutečné ozdoby civitas Dei, Boží obce na tomto světě. Posléze mne vyslali zpátky do Čech. Francouzské země byly protkané sítí komend a řádových domů, takže to bylo velmi pohodlné cestování. Tím spíš, že mi můj oděv a skutečnost, že patřím k templářským rytířům, všude sjednávaly respekt a úctu. Poslední místo, v němž jsem nocoval, na samých hranicích Frankreichu, se jmenovalo Sainte Marie du Mont a obývali je dva rytíři, Guilleme de Tréziers a Thierry d‘Agmé. Byli to staří muži, kteří válčili ve Svaté zemi a dlouze mi o tom vyprávěli. Vzpomínám si, jak jsem jim tehdy v hloubi duše záviděl.

Nad ránem nás vzbudili královští vojáci a trvali na tom, že máme jít s nimi. Rozuměl jsem francouzsky velmi špatně (v řádových domech nebyl problém domluvit se latinsky) a vůbec jsem nechápal, co po nás chtějí. Ostatně, ani moji spolubratři nechápali. Teprve po chvíli Guilleme pochopil a začal jim vysvětlovat, že není poddaným žádného krále. „Templáři se zpovídají pouze papeži a svému představenému.“

„Přesto musíte jít s námi,“ stál si na svém velitel vojáků.

„Tak tedy pojďme,“ navrhl Thierry, „aspoň budeme dřív zpátky.“

„A ty, pane?“ obrátil se velitel na mne.

„Já přece nejsem zdejší.“ Ani nebylo zapotřebí, abych to říkal, můj přízvuk a pracnost, s níž jsem hledal slova, mluvily za mě.

Guilleme mi přispěchal na pomoc a vysvětlil vojákovi, že jsem na cestě do Říše.

„Ach tak,“ přikývl velitel, „v tom případě tě nebudeme zdržovat, pane.“

Ještě jsem zaslechl, jak se baví se svým pobočníkem, který do něj něco horlivě hučel. Teprve mnohem, mnohem později mi došlo, že pobočníkova slova zněla: „Ale on říkal, že je máme přivést všechny…“

„Jistě že to říkal,“ odsekl mu podrážděný velitel, „jenže je taky budeme muset odzbrojit. A až na to dojde, budeme mít co dělat s těmi dvěma starými. Ať si toho mladého, je-li to Němec, zatýkají Němci…“

Ta slova mi utkvěla v paměti, ale přeložil jsem si je až o řadu dní později. Tehdy, v pátek 13. října 1307, jsem prostě naskočil na koně a jel dál.

Dorazil jsem až do Mohuče, aniž bych tušil, co se děje, že moji bratři ve Francii a Vlaších jsou hromadně zatýkáni a končí v žalářích. V Říši se tažení proti templářům rozbíhalo jen pomalu a neochotně. Biskupové ani světská vrchnost nechtěli uvěřit obviněním, která se na nás snesla. Leč příkaz přišel od Jeho Svatosti papeže Klementa V., a tak byli nakonec i oni nuceni pohnat templářské rytíře před soud. Sdělili mi obvinění hned v bráně a já vůbec nechápal, co po mně chtějí, přestože německy umím velmi dobře. Všechna ta obvinění – hereze, blasfemie, čarodějnictví mi připadala tak nesmyslná, že jsem biskupské vojáky považoval za opilé a postavil se jim s mečem v ruce. Nakonec mě museli odzbrojit a odvléci násilím. Sluha, který mě doprovázel, mne nejprve následoval, ale pak se vytratil a já se mu za to nemůžu divit.

Seděl jsem v inkvizičním žaláři a stráže mne přes mříž pozorovaly jako nějaké monstrum ulovené a přivezené z orientu. Chodili za mnou různí dominikáni a ptali se mě, zda jsem se zúčastnil rouhačských rituálů a zvrhlých orgií. Zíral jsem na ně a připadal si jako ve zlém snu. Tíživém, odporném snu, z něhož se přece musím probudit!

Jenže jsem se neprobudil. Ta obvinění byla opravdu vyřčena. Hereze, blasfemie, čarodějnictví… Vzývání bůžků a povinné obcování s osobami vlastního pohlaví. Jsem hříšník a špatný křesťan. Ta dívka v Olomouci nebyla jediná, s níž jsem ležel. Rád si přihnu ze džbánku. Nejednou mnou zmítá hřích hněvu a ani pýcha mi není cizí. Ale něco takového? Vzývat modly, sloužit vědomě satanovi? Bylo to tak absurdní, tak neskutečně hloupé, a přece mě z toho obviňovali.

Pak mne předvedli před tribunál, jehož předsedou byl starý, unaveně vypadající muž s chytrýma, hluboce zapadlýma očima. Hleděly na mne se směsicí soucitu a nesouhlasu a mně bylo jasné, že ani on nevěří jedinému bodu těch obvinění. Přesto mi tvrdil, že mnozí bratři ve Francii a Itálii už se přiznali. Nevěřil jsem mu ani slovo, dokud neřekl, že po útrpných výsleších. Jsem silný člověk, uvyklý lecjakému nepohodlí, byl jsem i zraněn a umím do jisté míry snášet bolest, ale vím, že na mučidlech bych se přiznal k lecčemu. Zapřísahal jsem se, že nemám s tím, o čem mluví, pranic společného, a on jen pokyvoval hlavou. Většina ostatních inkvizitorů spala. Nezajímal jsem je, nechtěli mne odsoudit, jen nevěděli, co si počít s papežským příkazem. Nakonec mne odvedli, už ne do žaláře, ale do obyčejné cely. Vrchní inkvizitor za mnou několikrát přišel, říkal mi, že se templáři pokoušejí ospravedlnit, že po celém světě sílí hlasy po jejich omilostnění.

„A tys opravdu nic z toho, z čeho vás obviňují, nespáchal?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Já mám pro určitý druh poklesků pochopení…“

„Neklaněl jsem se žádným bůžkům, nevzýval modly…“

„Co mužská láska?“

Musel jsem na něj zírat jako na něco, co právě vylezlo zpod kamene, protože si jen hluboce povzdechl. „Ve Francii nebo ve Vlaších bych tě k tomu mohl donutit, ale tady jsme v Říši a Říše byla vždycky nositelkou civilizace a pokroku. Nejlépe uděláš, vrátíš-li se do Čech…“

Druhý den mne osvobodil oficiálně. Vrátili mi zbraně i koně. Sluha byl ten tam, ale jak už jsem říkal, sotva jsem mu to mohl zazlívat.

Když jsem dorazil do Čech, vládl jim zrovna Jindřich Korutanský. Byla to ale velmi nestálá a slabá vláda. Většina pánů Jindřicha neuznávala. O to víc se snažil urvat tam, kde k tomu měl příležitost. Pražský Jeruzalém byl obsazený jeho vojáky. V Uhříněvsi jsem narazil na jakéhosi vystrašeného dědulu, v němž jsem teprve po hodné chvíli poznal komtura Ecca. Blábolil cosi o záchraně řádového majetku. Později jsem se dozvěděl, že ho část prodal, a pak se s utrženými penězi ztratil kdoví kam. I proto možná chtěl, abych zmizel.

„Bratr Bertold odjel do Říma. Myslel, že se obhájí. Můžeš jet za ním.“

Stanout před dalším tribunálem? Před tribunálem, který nebude zdaleka tak shovívavý jako ten mohučský. Představil jsem si, jak mi svážou ruce za zády, a pak mě za ně vytáhnou ke stropu. Pot, krev a další tělní tekutiny. A nějaký dominikán s hluboko zapadlýma očima, který říká: „A co mužská láska?“

Kývl bych na to, kývl bych úplně na všechno.

„Bratři se rozešli ke svým rodinám,“ vykládal komtur Ecco.

„Ale já žádnou nemám.“

„V tom případě se můžeš stát johanitou. V západním světě už rytíři svatého Jana zabrali naše majetky, předpokládám, že tady to bude také tak…“

Opustil jsem Ecca, odjel do Prahy a stal se johanitou. Znovu jsem stál před církevním tribunálem a odříkal se templářských bludů – bludů, které nikdy neexistovaly, přesto za ně moji bratři zaplatili životem. Dostal jsem plášť s osmihrotým křížem a odveleli mne do Strakonic. Johanité mne mezi sebe nikdy nepřijali, vždycky jsem pro ně byl heretik a sodomita. Přesto jsem mezi nimi nějakým způsobem žil, modlil se, dělal, co mi uložili.

Veškeré snahy templářů ospravedlnit se vyšly vniveč. Papež je oficiálním výnosem zrušil, stovky rytířů zhynuly na hranicích. V březnu 1314 upálili v Paříži velmistra Jacquesa. Říká se, že před smrtí seslal na papeže Klementa a francouzského krále Filipa kletbu, ale já tomu nevěřím. Jacques de Molay byl dobrý člověk a bohabojný křesťan. Teprve v třináctistém sedmnáctém mi moje znalost Uhříněvsi a okolí dovolila Strakonice opustit a sloužit církvi i jinak než jen modlitbou. V následujících třech letech jsem toho udělal dost a dost. Nechť Všemohoucí posoudí, co bylo dobré a co ne. Jistě, určitě jsem se neměl zamilovat do krásné vdovy Anny a opakovaně s ní zhřešit. Taky jsem neměl odmlouvat svému představenému bratru Ulmanovi. Za trest mi přikázal, abych se veřejně zmrskal. Ne jednou, ale hned tucetkrát. Také jsem si měl odpírat jídlo, teplo a pohodlí. Ale co bylo zdaleka nejhorší, musel jsem se vrátit zpět do Strakonic.

O tom, jak jsem je znovu opustil, je následující příběh…

I.

„Myslíš, že je to rozumný nápad?“ řekl preceptor Mikuláš.

„Bratr Ulman se domnívá…“ začal jeho sekretář.

„Ano, ano,“ přerušil ho Mikuláš. „Ulman se domnívá. Ulman nám toho člověka poslal s tím, že je to zatvrzelý hříšník, nedodržující řádová pravidla, smilník a co já vím co ještě…“

„Všichni víme, co je Zdislav zač,“ poznamenal sekretář.

„Přesto se řádu v minulých letech opakovaně osvědčil.“

„Našel jeden z těch slavných Ulmanových pokladů,“ zamručel Mikuláš.

„Taky rozkryl čachry kolem zlatodolu a tím se zavděčil pánovi z Rožmberka,“ připomínal sekretář. „V třináctistém sedmnáctém přispěl k potlačení černolesní bandy, odhalil kostelecké čaroděje, loni se dostal na kobylku těm lupičům a mordýřům…“

Oba řádoví rytíři svatého Jana Jeruzalémského neboli johanité seděli v pracovně otce preceptora na strakonickém hradě. Venku připalovalo slunce, ale tady bylo příjemně, ani horko, ani zima, otevřenými okny dovnitř pronikal čerstvý vzduch. Na stole před otcem preceptorem ležel list se zlomenou pečetí. Bratr Ulman, jeden z nejpřednějších představitelů řádu v českých zemích, se v něm dožadoval konfrátera Zdislava: …a proto tě, otče preceptore, naléhavě prosím, abys mi sem do Lodhéřova poslal onoho Zdislava…

„Lodhéřov byl původně templářský,“ pronesl preceptor.

„Asi proto tam Ulman Zdislava potřebuje. Narazil na něco, s čím si neví rady, a doufá, že templář mu poradí,“ mínil sekretář.

„Je to rozumné?“ vrtěl hlavou preceptor.

„Zatím všichni templáři, které jsme přijali do našich řad, spolupracují,“ připomněl mu sekretář.

„Zatím,“ zafuněl představený. „Nedělal bych si s tím takovou hlavu,“ pokračoval zamyšleně, „ale všechny statky okolo drží němečtí křižáci. Páni z Hradce, kteří jsou hegemony toho kraje, upřednostňují řád německých rytířů. Chtěli jsme udělat vstřícné gesto a Lodhéřov jim postoupit. Ulman se o to měl postarat. A teď si najednou žádá bývalého templáře…“

„Na něco narazil,“ zopakoval sekretář.

„No, právě!“ zvolal preceptor. „Ale na co?“

Stáj byla cítit senem a koňskou srstí. Taky trusem, ale ten pacholci pečlivě vynášeli. Jeden se právě lopotil s plným vědrem. Byl to malý, pokřivený skřet, značně odpudivého zevnějšku, vychrtlý, navlečený do šatů, které snad někdy někde někomu seděly. Vysypal vědro na hnojiště a pak z hloubi svého uváleného oděvu vytáhl nahnilé jablko. Právě se do něj chystal zakousnout, když mu ho kdosi vytrhl z ruky a přihodil na hnůj.

„Přinesl jsem ti lepší, Güntere.“

„Pane… pane Zdíku?“ zamžikal Günter přes dlouhé mastné vlasy, které mu visely přes obličej.

„Tumáš,“ řekl bratr Zdislav, johanita, někdejší templář, a podal šerednému pacholkovi jablko. Původně ho chtěl dát koním, ale když viděl Güntera, uvědomil si, že koně nejsou ve Strakonicích tím, kdo trpí nedostatkem.

„Děkuju,“ zachraptěl Günter a pustil se do jablka s takovou vervou, až se z toho Zdíkovi dělalo špatně.

„Proboha, Güntere,“ zeptal se rytíř, „jedls v posledním půlroce něco?“

„Jedl,“ mlaskal Günter.

„Naposledy předminulý týden?“ mínil Zdík. Před třemi roky, když ho johanité poslali udělat pořádek do Uhříněvsi, dostal Güntera jako pacholka. Zpočátku z něj byl upřímně nešťastný, pak ale zjistil, že mrzák je navzdory svému nevábnému zevnějšku sympatický člověk s dobrým srdcem a chytrou hlavou. Naneštěstí většina lidí to nechtěla vidět, a tak s Günterem zacházeli hůř než s dobytčetem.

Než se Zdislav po svém neslavném pádu do osidel hříchu vrátil do Strakonic, vyjednal mrzákovi, že zůstane u horního podnikatele Hermana, sympatického mládence, který by se k pacholkovi jistě choval slušně. Günter ale nechtěl o ničem podobném ani slyšet. „Jsem poddanej konventu,“ stál si na svém, „a jako poddanej konventu se musím vrátit s panem Zdislavem.“

„Já tě od johanitů vykoupím,“ navrhoval mu Herman.

„To by přece nešlo, abys za mě dával peníze,“ vrtěl hlavou Günter.

„Je to moje přání. Co přání? Rozkaz!“ rozčílil se Zdík.

„Nemá to smysl,“ šeptal mu po straně Herman. „On chce prostě zůstat s tebou.“

„Víš, jak s ním budou ve Strakonicích zacházet? A já pro něj nebudu moci nic udělat.“

Navzdory tomu Günter trval na tom, že se se Zdíkem vrátí. A tak zatímco se Zdislav kál ze svých hříchů, postil se a sebetrýznil, pacholek trpěl podobně, jen zdaleka ne tak okázale, ve stájích.

„Pojedeme na cesty, Güntere. Do Lodhéřova.“

„Lod… deš…“ Günter se narodil ve Vimperku, jeho mateřštinou byla němčina. Česky rozuměl a ve službách pana Zdíka se tak naučil i mluvit. Ale název, který před ním rytíř nyní vyslovil, byl přece jen nad jeho síly.

„Je to někde v jižních Čechách,“ vysvětloval Zdislav.

Před půlrokem by Günter nezaváhal a suverénně se zeptal: „Proč?“ Poslední měsíce mu ovšem jasně připomněly, kde je jeho místo, a že lidé jako on nekladou otázky rytířům. Proto jen dochroupal jablko, snědl je téměř celé, vyloupal z něj jadérka a teprve potom ten téměř neviditelný zbytek odhodil na hnůj.

„To se ani nezeptáš, co tam budeme dělat?“ ptal se jej popuzeně Zdislav.

„Co tam budeme dělat?“ dovolil si otázku mrzák, jen aby dostal nanejvýš neuspokojivou odpověď.

„Nevím,“ povzdechl si Zdislav. „Nevím, ale o to víc se toho, Güntere, bojím.“

Jestli měl zpočátku ze svého poslání v jižních Čechách obavy, jakmile se dostal za brány konventu, z větší části jej přešly. Bylo nanejvýš příjemné být opět svým vlastním pánem, vézt se v sedle bujného hřebce Matouše, s Günterem, který se pomalu probouzel ze své otupělosti, v závěsu. Navíc počasí bylo skvělé, slunce hřálo, ale nepřipalovalo. Byl počátek června, takže dny byly nekonečné. Matouš se celý třásl, jen a jen vyrazit. Zdislav by ho klidně nechal běžet tryskem, ale nechtěl ujet Günterovi, navíc si říkal, že bude rozumné koně šetřit.

První den dojeli až do Týna nad Vltavou a ubytovali se tu v hostinci. Když spolu vyrazili na cesty poprvé, tehdy před více než třemi lety na jaře roku 1317, neudržel se Zdislav a hned v prvním hostinci, v němž nocovali, podlehl svodům vnadné krčmářky. V Týně měli krčmářku spíše hubenou, ani ona ale nepostrádala půvab. Přesto Zdislav sklopil zrak cudně k zemi a odešel si záhy lehnout. Dokonce i džbánek medoviny odmítl a spokojil se s jediným pivem, kterým spláchl skromnou večeři.

Díky tomu mohli druhý den vyjet opravdu záhy. Zdík doufal, že by Lodhéřova, který – jak mu vysvětlili v konventu – ležel nedaleko Jindřichova Hradce, mohli dosáhnout do večera. Ale nebesa se zatáhla a brzy po poledni přišla taková průtrž mračen, že se museli ukrýt v nejbližším stavení. Byla to stará kovárna na křížení tří cest. Kovář si uznale prohlížel Matouše, zatímco jeho děcka zvědavě okukovala rytířsky oděného pána. Taky šeredný Günter budil pozornost, ovšem úplně opačného charakteru.

Když se mohli konečně opět vydat na cestu, bylo po krásném slunečném počasí veta. Ostrý vítr honil po nebi útržky mraků a zlostně ohýbal obilná stébla v polích. Ostatně těch začalo ubývat, byla čím dál tím častěji střídána pruhy podmáčené půdy, v nichž se sem tam lesklo jedovatě zelené jezírko. Močály zarůstaly nejrůznějšími druhy olší a jiných mokřadních stromů.

„Güntere,“ zeptal se Zdík pacholka, „víš něco o zdejším kraji?“

„Ne.“

„Ani já ne. Jen to, že patří pánům z Hradce.“

„Vítkovcům?“

„Ano,“ přikývl Zdík. „Nosí ve štítě zlatou růži v modrém poli. Podporují řád německých rytířů,“ vzpomínal na to, co mu řekli představení v preceptoři, „ale Lodhéřov věnovali na sklonku minulého století templářům. Tak připadl johanitům,“ vysvětloval. „Ti by teď chtěli po domluvě s pánem z Hradce udělat vstřícné gesto a ves s tvrzí německým křižákům postoupit…“

„Ale?“ dovolil si opatrnou otázku Günter. Pan Zdík ho nechal jet po svém boku, což bylo neklamnou známkou toho, že přece jen v něčem se nezměnil, nadále s ním hodlá jednat jako s člověkem.

„Ale?“ ušklíbl se trpce Zdík. „Bratr Ulman, který má celou tu záležitost na starosti, usoudil, že je mě v Lodhéřově zapotřebí.“

„Ulman? Ten Ulman?“ dotazoval se Günter.

„Ano, ten,“ dal mu za pravdu rytíř. Ulman byl jeho přímým představeným v době, kdy správcoval v Uhříněvsi. Byly to sice pouhé tři roky, ale Zdislav s Ulmanem si během té doby dokázali vytvořit velmi pevné pouto, založené především na vzájemném despektu, pohrdání a zášti.

„Je posedlý myšlenkou, že najde templářský poklad,“ přemýšlel nahlas Zdislav. „Možná má pocit, že se mu přiblížil. Jinak si nedovedu vysvětlit, proč by poslal zrovna pro mě.“

„Pane Zdíku?“ osmělil se k další otázce pacholek.

„Ano?“

„A ty uděláš, co po tobě bude chtít?“

„Myslíš, zda s ním budu spolupracovat? Copak jsem,“ zeptal se rytíř hořce, „dosud nespolupracoval?“

„Ale to nešlo vo poklad,“ namítal Günter.

„Nejde o něj ani tentokrát,“ ujistil ho Zdislav. „Ten legendární poklad, Güntere,“ vysvětloval, „neexistuje. Templáři byli bohatí, to ano, ale ne tak, jak si ti, kteří se je rozhodli zničit, představovali…“

Navíc, říkal si už sám pro sebe, tady byli takoví jako Ecco. Kolika dalším podnikavcům uvízly za nehty templářské peníze, aniž by se tím dotyčný chlubil?

„Ať už našel Ulman v Lodhéřově cokoliv,“ pokračoval k pacholkovi, „poklad to nebude.“

„A co teda?“

„Co já vím?“ pousmál se Zdislav, ale pak mu srdce sevřela černá předtucha. Nevěřil na jediné z obvinění, která byla proti templářům vznesena, opakovaně přísahal na nevinu všech bratří, ne jen na svoji, ale co když…?

Našel snad Ulman něco, co by dokládalo pravý opak? Důkaz pro to, že templáři byli opravdu vinni? Hereze, blasfemie, čarodějnictví? Ne, ne, ne. To není možné. Sodomie? No, budiž, k něčemu takovému občas v klášterech dochází. Zdislav sám velmi dobře ví, jak je těžké odolat tělesným svodům. Najdou se bratři, kteří, když si nemohou pomoci jinak… Ale kvůli tomu by přece Ulman nevolal jeho, sám je řádovým rytířem řadu let, ví, jaká úskalí klášterní život přináší. Ne, pomyslel si Zdík, tohle nedává smysl už vůbec.

Kdyby Ulman našel doklady o skutečné templářské vině, nechtěl by je přece probírat s jedním z nich. Narazil na něco, čemu nerozumí, a myslí si, že templář tomu rozumět bude.

Škoda, říkal si Zdislav, když jel nevlídnou močálovitou krajinou, že si nevybral jiného templáře.

Ačkoliv by to ctihodný bratr svatého Jana Jeruzalémského Ulman z Wolfensteinu nejspíš nepřiznal ani sobě, přijal Zdislavův příjezd s ulehčením. To samozřejmě neznamenalo, že by svého konfrátera vítal nějak zvlášť srdečně.

„Vypadáš pohuble,“ poznamenal, ledva se s ním formálně pozdravil.

„Půl roku postu a přísného odříkání udělalo své,“ odtušil Zdislav nevraživě.

„Dobře tak,“ mínil Ulman, „aspoň ti to vyhnalo z hlavy ženské. Tedy doufám. Ne, nic mi neříkej,“ zarazil Zdíka, když viděl, že se nadechuje k odpovědi. „Lhal bys představenému a tím jen násobil své hříchy.“

„Byls tu někdy?“ pokračoval takřka bez přechodu.

„Nebyl.“

„Škoda,“ povzdechl si Ulman. „Předpokládám, že ti ve Strakonicích objasnili situaci.“

„Jen tolik, že Lodhéřov býval templářský, a teď ho johanité chtějí postoupit německým křižákům.“

„Tak,“ přikývl Ulman a poklepával si klouby jedné ruky o dlaň ruky druhé.

Zdík ho viděl dštít oheň a síru i ukapávat jed, ale takového ho neznal. Jako by se ten protřelý starý lišák bál, nebo byl přinejmenším hodně nervózní. Přivítal někdejšího templáře na nádvoří lodhéřovské tvrze, a teď to vypadalo, že váhá, zda ho vůbec odvést do stavení. Nakonec si jen povzdechl a vyrazil.

„Umíš francouzsky?“ ptal se Zdíka po cestě.

„Kdysi jsem trochu uměl, ale už jsem to určitě dávno zapomněl.“

„Škoda, přeškoda,“ mumlal Ulman. „Takže se budu muset obrátit na otce Denise.“

„Koho?“

„To je cisterciák, Francouz, přímo z Citeux.“

„Ten ti jistě všechno, co budeš potřebovat, hravě přeloží,“ mínil Zdislav.

„No právě,“ pronesl dutým hlasem Ulman.

Vedl Zdíka po schodech do palácového stavení. Zdislava překvapilo, jak je lodhéřovská tvrz rozlehlá. Nečekal rozhodně tak mohutnou stavbu.

Na pavlači přede dveřmi do paláce se Ulman znovu zarazil. „Než tě představím bratřím, Zdislave,“ začal, „chtěl bych, abys věděl, že jsme tu našli řadu věcí. Myslím, že je sem tvoji někdejší confratres svezli, když jim začínalo téci do bot.“

„Nějaký poklad?“ neodpustil si rýpnutí Zdík. „Poloprázdnou truhlici, nebo vinný sklep?“

Ulman totiž nebyl ve svém hledání pokladů zcela neúspěšný. Dva „poklady“ už našel, zcela bezcenné nebyly, do proslulého pohádkového jmění templářů měly ovšem velmi daleko. Zdislav věděl, že svou poznámkou tahá vlka za ocas. Představený dokázal být velmi nepříjemný a za podobně ironické řeči se citelně mstít. Ale tentokrát jako by rytíř z Wolfensteinu jeho slova ani neslyšel.

„Pět svazků,“ vykládal, „tři v řečtině a dva latinsky. Není to čtení, které bych mohl s klidnou myslí doporučit křesťanovi, co neprošel pečlivou přípravou.“

„Nějaké kacířské spisy?“ dovtípil se Zdík. Zdálo se, že jeho nejčernější obavy se začínají naplňovat. „Ale to přece nic neznamená,“ pokoušel se o obranu templářů, „v mnoha klášterech podobné věci studují. U premonstrátů nebo dominikánů jich budou mít plné police. Těžko by vyvraceli něco, s čím se neseznámili.“

„Jistě,“ zamručel Ulman. „Snažím se na to dívat také tak.“ Pak otevřel dveře a vešel do stavení.

Lodhéřovská síň vypadala jako něco mezi skladištěm a skriptoriem, kam předtím vtrhli barbaři. Všude se vršily pergameny, mezi jednotlivými listy se povalovaly jiné, převázané stužkami nebo spojené pečetí. Laičtí bratři přinášeli bedny. Dva písaři zuřivě škrábali brky, snad pořizovali jakési soupisy. Ostatně, v bednách nebyly jen dokumenty, ale i role nepopsaného pergamenu, kalamáře, svazky brků, vosk, dokonce i jakési kameny… Celému tomu zmatku veleli dva řádoví rytíři v červenobílých oděvech, zatímco šedě oděný cisterciák, na první pohled odlišný svou hladce oholenou tváří a tonzurovanou hlavou, se skláněl v rohu nad psacím pultíkem.

Při otevření dveří všichni vzhlédli, ale když spatřili jen další roucha s osmihrotými kříži, opět sklopili hlavy.

„Co je v té bedně?“ zeptal se Ulman, jehož zjevně zaujala právě otevíraná truhlice. Nebyla příliš velká, ale náklad, který ukrývala, byl vskutku neobvyklý. Do slámy tu bylo zabaleno víc než dva tucty různě velikých průzračných kamenů vybroušených do okrouhlých čoček. Laický bratr, který je tahal ven, na ně jen fascinovaně zíral. Zřejmě si myslel, že právě objevil poklad drahokamů.

Ostatně, mnohé z nich možná z drahokamů vybroušené byly. Zdík to nedokázal na dálku odhadnout, s určitostí by to ostatně nepoznal ani zblízka. Věděl ale, že něco podobného se mnohdy z drahých kamenů brousí, v poslední době už i z obyčejného skla. Tyhle věci mají zvláštní funkci – dovedou přibližovat nebo oddalovat. Mnozí muži, kterým postupující věk vzal zrak, je používají při čtení.

Ulmana kameny zjevně zaujaly. Se zájmem je obracel v prstech a studoval proti světlu. Venku se konečně roztrhala mračna, která nad krajinou visela už od včerejška, a okny dopadaly do lodhéřovské síně louče světla.

Právě našel svůj třetí poklad, napadlo Zdíka škodolibě, ale právě v té chvíli podal Ulman poslední kámen laikovi a otočil se k ostatním. „Bratr Zdislav,“ ukázal na Zdíka, „přijel, aby nám pomohl.“

„To on je ten templář?“ vybreptl jeden z přítomných rytířů.

Ulman se zatvářil, jako by jej chtěl na místě proklát mečem, zatímco všichni ostatní couvli, cisterciák se dokonce přežehnal křížem.

„Bratr Zdislav,“ cedil popuzený Ulman skrz zuby, „se odřekl veškerých bludů a byl johanity přijat do jejich středu jako řádný rytíř…“

Možná chtěl říci ještě něco, jenže v tu chvíli náhle vyšlehl z jednoho pergamenu, ležícího na stole nedaleko truhličky s kameny, plamen. Nejbližší laik, vykulený, stěží patnáctiletý chlapec, hlasitě vyjekl a v jakémsi více nevědomém než vědomém gestu smetl hořící pergamen ze stolu na zem. V místnosti plné dokumentů od něj mohlo každou chvíli něco chytit, ale Ulman jej naštěstí včas zašlápl.

V místnosti zavládlo ticho tak hlasité, že od něj praskaly stropní trámy, jen cisterciák se šeptem modlil a polovina přítomných couvala od Zdislava pryč.

„Přece si nemyslíte, že jsem to udělal já? Vždyť jsem se toho pergamenu ani nedotkl,“ namítal Zdislav. Pak mu došlo, že hůř už si posloužit nemohl. Co jiného je dokonalým dokladem čarodějnictví, než zažehnutí ohně na dálku?

„Ale to přece…“ začal Zdislav zoufale. Nechápal, proč ten pergamen vzplál. Pak mu padl zrak na zem, kde se nešťastný propálený dokument válel. Kousek od něj ležel jeden z broušených kamenů. A také trochu skoro zuhelnatělé slámy.

„Zapálil to ten kámen,“ zvolal Zdík. „Někdo ho odložil přímo pod okno, kterým sem dopadají sluneční paprsky. Nejprve od něj vzplála sláma, která vypadla z truhličky, a od ní chytl pergamen…“

Většina přítomných se dál tvářila vyděšeně, jen Ulman – díky Bohu – pochopil. Koneckonců, byl johanitou už léta, pobýval i na Rhodu v centru řádu, viděl leccos, včetně podobných čoček, kterými se na dálku zapaluje řecký oheň.

„Samozřejmě,“ utrhl se na laika, kterému kámen předal, aby ho vrátil do truhly, jenže on jej místo toho položil na pergamen vedle vytroušené slámy. „Tupče,“ spílal mu teď rozezleně, „nejen že jsi vyděsil bratry k smrti, málem jsi zapálil. Za trest budeš tři dny jen o chlebu a o vodě.“

„Ukliďte ty kameny do truhlice,“ rozkřikl se pak na ostatní. „Nechci už je v blízkosti písemností ani vidět. Ty, bratře Fridrichu,“ uhodil na rytíře, který předtím prozradil Zdislavovu identitu, „zodpovídáš za to, že se tu nic dalšího nestane.“

„A… ano,“ koktal vyděšený Fridrich.

„Zdislave, jdeme.“

Hůře už jsem se uvést nemohl, dumal Zdík, když následoval Ulmana ven ze síně.

„Nediv se jim,“ začal Ulman, když odvedl Zdíka do jiné komnaty. Zdánlivě neviditelný sloužící jim nalil víno, ale zatímco Zdislav jen omočil rty, Ulman obrátil pohár dnem vzhůru. Zdík znal představeného jako člověka, který dovede být přísný, obzvláště k jiným, ale když na to přijde, i k sobě, o to víc byl nyní překvapený jeho chováním.

„Já se jim nedivím, Ulmane,“ poznamenal. „Obzvlášť tomu cisterciákovi ne. Jestli byl ve Francii svědkem upalování mých druhů, a to asi byl… musí mě považovat za čaroděje, nemůže přece připustit, že viděl hořet nevinné.“

„O to přece nejde,“ zafuněl Ulman a natáhl pohár, aby mu sluha dolil. „Dějí se tu divné věci,“ vysvětloval, poté co se opět zhluboka napil.

„Ty čočky…“

„Čočky vezmi…“ Ulman se zarazil, scházelo málo a řekl „čert“, ale na poslední chvíli se opanoval. „Jak sis možná všiml,“ začal líčit, „stojí tvrz na potoce. Měla dokonale promyšlený systém vodních příkopů, ten ale časem zchátral, hráze se protrhly a v současné době nefungují. Povolal jsem bratra Otta, odborníka na podobná díla, před deseti dny sestoupil do podzemí tvrze, je tam původně úniková chodba…“ Ulman se znova napil.

Ostatně i Zdík si konečně zavdal pořádně. Víno bylo sice trpké, ale po půlroce odříkání chutnalo skvěle.

„V současné době je ta chodba zatopená,“ vysvětloval Ulman. „Otto chtěl zjistit, zda by z ní nešla voda nějakým způsobem odčerpat.“

„A?“

„Nic. Nikdy se z toho sklepa nevrátil.“

„Zemřel tam?“ nechápal Zdislav.

„Zmizel.“

„Jak zmizel?“

„Kdybych věděl jak, Zdislave,“ ucedil Ulman, „nechytal bych se stébel.“

„Stébel? Ach tak. Ty chceš říci, že bys nepotřeboval mě.“

„Pokusil se tu chodbu propátrat,“ uvažoval Zdislav.

„Je zatopená až po strop.“

„Vplul do ní, přecenil svoje síly, utopil se a jeho tělo je dosud uvnitř.“

„Ta chodba je vysoká tak, že ty bys v ní musel jít se skloněnou hlavou, nerozpažíš v ní,“ vysvětloval Ulman, „žádný soudný muž by do ní nevplul, nedokážeš se v ní otočit.“

„Doufal, že doplave až na konec.“

„Myslíš, proplave pod půlkou tvrze? Navíc v hábitu, botách a s mečem?“

Obutý a s mečem se do zatopené chodby nevrhá ani naprostý šílenec, přemýšlel Zdislav. „Pak musel z toho sklepa odejít,“ pronesl posléze.

„Neodešel,“ zavrtěl hlavou Ulman. „Nad tímhle sklepem je ještě jeden, v tom byla původně uložena většina těch věcí, které jsi dnes viděl v síni. Několik bratří se tam neustále pohybovalo. Viděli Otta vcházet do sklepení, nikoliv vycházet ven.“

„Přehlédli ho,“ mínil Zdislav. „Museli ho přehlédnout, jinak to nedává smysl.“

„A pokud ho nepřehlédli?“ dotazoval se Ulman.

„Pak…“ Zdislav rozhodil rukama. „Co po mně chceš, Ulmane? Abych vyvolal démona Bafometa a donutil ho Otta vrátit?“

„Kdybych věřil, že umíš vyvolávat démony, Zdislave,“ ujistil Zdíka představený, „dohlédl bych na to, abys teď byl někde úplně jinde než tady. A vůbec,“ pokračoval, „nejsem si jist, zda je v této chvíli rozumné nějaké démony jmenovat.“

„Odpusť,“ zamumlal Zdislav. I on měl pocit, že jeho poslední poznámka byla poněkud nemístná. „Myslíš, že bych se do toho sklepení mohl podívat?“

„Jistě,“ přikývl Ulman.

Po chvíli už scházeli do několikapatrového sklepa. Sloužící, který šel s nimi, jim svítil lucernou, jejíž světlo se třaslavě pohybovalo po zdech.

„Přehlédli ho,“ mumlal Zdislav. „Museli ho přehlédnout. V tomhle světle.“

„Tehdy tu měli více světla. Nepracovali při jedné lucerničce. Vidíš ten poklop?“ Ulman ukázal Zdíkovi na podlahu.

„Když chtěl Otto sestoupit dolů, bratři mu ho pomáhali zvednout. Otevřený jim překážel, a tak ho za ním zase zavřeli.“

„Zdola,“ chtěl vědět Zdislav, „se otevřít nedá?“

„Dá. Ale uznej, že by si všimli, kdyby se s ním někdo lopotil.“

„Třeba tu zrovna nebyli,“ mínil Zdík. „Odskočili si.“

„Kam?“

„Za lidskou potřebou?“ navrhl Zdislav.

„Všichni najednou?“ byl k jeho myšlence skeptický představený. „Tedy nevím, Zdislave, co jste měli jako templáři za zvyky…“

Zdík byl na poznámky na téma templářských zvrhlostí tak zvyklý, že jeho slova téměř nevnímal. Raději vzal za víko a zvedl jej. Zdola na něj vlhce dýchlo. „Lucernu,“ požádal sloužícího.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatá růže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.