Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Pohádkář
O princeznách

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 7050. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2018
Vytiskla Tiskárna TNM Print, s.r.o

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-2345-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-2344-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0880-0 (print)

Byly jednou dvě zcela rozdílné princezny

Ve dvou malých královstvích panovali králové Zvonimír a Mikulda Čtvrtý. Oba měli mírumilovnou povahu. Ani jeden z nich netoužil po větší moci ani majetku, než měli, upřednostňovali klid a mír. Dbali na to, aby v jejich zemích byl pořádek a klid, a tak se lidem v obou královstvích žilo dobře a své osvícené panovníky měli rádi.

Podobně tomu bylo i s jejich manželkami, královnami, i když usměvavá a stále veselá Zvonimírova Klotylda se těšila přece jen o trochu větší oblibě u dvorních dam, služebnictva i u poddaných než přísná, avšak spravedlivá Mikuldova Filoména. Oba královské páry tak žily vcelku spokojeně. Spokojenost jim kazilo jen to, že měly pouze po jedné dcerce, třebaže si všichni přáli mít potomků víc.

Osud jim je ale nedopřál, anebo za to mohli čápi, o kterých se říká, že do kolébek přinášejí kluky, či vrány, nosící děvčátka. Ty také asi královské hrady v obou královstvíčkách, až na zmíněné dvě výjimky, s miminky pokaždé přeletěly a donesly je jiným rodičům.

Jak plynul čas, malé princezničky, Zvonimírova Radomila a Mikuldova Slavěna, dorostly do dívčího věku a zároveň vyrostly i do krásy. Obě byly nejenom hezké, ale i vzdělané, protože měly postaráno o dobré domácí učitele a lecčemu je samozřejmě přiučili i jejich pečliví rodiče. Protože neměly sourozence, o rodičovskou lásku se nemusely dělit. Upnula se jen k nim, a tak měly v bohatých královských rodinách vystaráno nejen o všechno potřebné, ale i o mnohé navrch. To ovšem samozřejmě úplně dobře nebylo.

Zcela dobrá nebyla ani jejich zdánlivě dokonalá výchova. Král Zvonimír a zejména jeho svobodomyslná královská manželka Klotylda ponechali své Radomile, sotva opustila kolébku a udělala první krůčky, přespříliš volnosti a prostoru k samostatnému rozhodování i v tom, k čemu ještě nedozrála a čemu nemohla plně rozumět.

Když trochu povyrostla, nebránili jí, když si ze zámku stále častěji chodívala hrát s dětmi do podhradí. Nezřídka se s nimi vydávala i do luk, polí a nedalekých lesů. Nebáli se, že by se jí tam mohlo něco stát, vždyť nebyla sama, ale s kamarády.

Jenomže jak tak vyrůstala mezi vesnickými dětmi, stále více se než jako princezna chovala jako rozpustilý kluk. Měla ráda legraci a občas vyvedla i lecjaké uličnictví. I když ne ze zlé vůle, ale jen tak pro zábavu, rodiče tím nepotěšila. Stále více přemýšleli nad tím, jestli v její výchově neudělali chybu a neměli by přitvrdit. Jenomže jejich povaha vedla k tomu, že s rozhodnutím váhali.

Král Mikulda Čtvrtý a hlavně jeho žena Filoména naopak přespříliš dbali na to, aby jejich dceruška od útlého věku dodržovala veškeré dvorní mravy a byla si přitom vědoma svého nadřazeného postavení nad všemi kolem sebe, vyjma svých královských rodičů.

Když se sami věnovali svým činnostem, zálibám anebo si chtěli odpočinout a mít od dítěte klid, byla princezničce Slavěně neustále nablízku přepečlivá chůva. Dbala o její spokojenost a pohodlí a ochotně uspokojovala veškerá její přání včetně rozmarných. Bez reptání a odkladu je plnilo i služebnictvo. Výjimkou byla jen přání nesmyslná či z nějakého jiného důvodu nevykonatelná. Kupříkladu modré z nebe by jí nikdo ani při sebevětší snaze snést nedokázal.

Jak dorůstala, byla stále více panovačná, domýšlivá a upjatá. Důsledně, až úzkostlivě, dbala na dodržování dvorních mravů a sekýrovala služebnictvo i chůvu. Když byla s něčím nespokojená, peskovala je kvůli každé drobnosti. S tím, jak byla sečtělejší a vzdělanější, začala se povyšovat nad učitele, kteří ji k tomu dovedli, a nejednou jim řekla i něco urážlivého. Přehnané sebevědomí začala projevovat i vůči rodičům a neodpustila si ani drzosti, kterými je zraňovala.

I král Mikulda Čtvrtý s královnou Filoménou dospěli k názoru, že ve výchově své dcery asi v čemsi chybovali, nebyli si však vědomi v čem a jakých chyb se dopustili. Vždyť podle vlastního přesvědčení pro ni dělali jen to nejlepší, co mohli.

A tak se oba královské páry trápily, avšak nevěděly, co si počít, aby v chování a jednání jejich dcer nastala nějaká příznivá změna.

Jak náhoda svedla dohromady otce princezen

Oba královské páry o sobě věděly, ale dosud se nikdy nesetkaly, a to i proto, že jejich království spolu nesousedila. Dělil je úzký výběžek velikého království, po jehož stranách ležely jejich malé zemičky. Králové a královny se dosud nikdy nesetkali, a nemohli se tak podělit o své názory na výchovu svých stejně starých dcer. Rovněž si nemohli povědět o nenadálých starostech, které jim dospívající princezny působily, a vzájemně se poradit, jak by se daly vyřešit.

Osud však rozhodl, že se oba králové sešli a bylo to šťastnou náhodou. Král velikého království panoval právě čtvrt století a na oslavu významného jubilea se rozhodl uspořádat okázalou slavnost. Pozval na ni velmože ze široka daleka a králové z království, která s tím jeho sousedila, na ní pochopitelně nemohli chybět.

Majordomus, který měl na starosti plán rozsazení hostů u hodovního stolu, určil pro krále Zvonimíra a Mikuldu Čtvrtého místa u opačného konce stolu, než kde v jeho čele seděl oslavenec. Avšak posadil je vedle sebe, což se ukázalo být mnohem důležitější. V blízkosti slavícího krále seděli členové jeho rodiny, nejvýznačnější velmoži, ale i ti méně významní, kteří mu však byli v čemsi nápomocní, a tak si jich považoval více než králů z pro něj téměř bezvýznamných královstvíček.

Z hojného jídla a nápojů nebyli ošizeni o nic, avšak vyjma úvodní zdravice oslavence, při které všichni ztichli, k nim z dalších hovorů v čele stolu nedolehlo nic. Přehlušila je změť jiných rozhovorů bližších spolustolovníků, která začala hned poté, kdy slavící král dokončil úvodní řeč.

Zvonimír s Mikuldou Čtvrtým neměli mezi přítomnými žádného známého, a tak se pustili do řeči spolu. Při vstupu do sálu vyvolávač hlasitě ohlásil jejich jména, a tak si mohli ušetřit představování. Oba brzy zjistili, že se jim spolu rozpráví velice dobře a jednomu i druhému je společník sympatický. Po chvíli se neváhali pustit i do důvěrnějších záležitostí.

Otevřenost s upřímností je stále více sbližovaly, a tak se dostali i ke svým dcerám a jeden druhému se svěřili s obavou, kterou měli oba stejnou – totiž, že čas, kdy jejich princezny dorostou do věku na vdávání, se krátí a pro jednu i druhou bude patrně obtížné najít ženicha. Oba se obávali, že si všichni nápadníci, až jejich dcery poznají blíže, ženění rozmyslí a do jednoho raději utečou. Jeden král druhému bez okolků přiznal, v čem vidí u své dcery nedostatky, a povzdechli si společně, že veškerá snaha o nápravu se míjí účinkem.

„Když si to, co jsi mi, vážený kolego, řekl o své dceři, porovnávám s tou svojí, napadlo mě, jak by bylo dobré, kdyby se jejich povahy a přebujelé návyky nehodné princezen daly namixovat! Z toho, co přerůstá zdravou mez, by ubylo a přibylo by toho, co jim zjevně chybí. To by z nich byly princezny jedna radost!“ řekl po krátkém zamyšlení Mikulda Čtvrtý.

„To máš, milý králi, pravdu. Kdyby tak někde existoval čertovský mlýn, ze kterého vystupovaly ženské mnohem lepší, než do něj vstoupily, jak se vypráví v jedné pohádce! Kdybychom do něj dali naše princezny pohromadě semlít, třeba by z něj vylezly dokonalé,“ zažertoval Zvonimír.

„Hm. Tu pohádku také znám, podle ní však v čertovském mlýně čerti nesemílali mladé holky, ale staré babky. Po semletí se z nich stávaly mladice. Ubylo jim roků, s mladostí se jim vrátila krása, ale o tom, že by v něm ztratily i něco se svých vlastností nebo návyků, ta pohádka není. Alespoň já jsem nic takového neslyšel, když mi ji chůva vyprávěla,“ namítl jeho společník.

„To je pravda. A hlavně, takové mlýny, ve kterých by bylo možné u lidí něco vylepšit, jsou jenom v pohádkách. Ale napadá mě, co kdybychom zkusili naše dcery seznámit? Třeba by si to mezi sebou vyříkaly a příznivě ovlivnily jedna druhou,“ vyjevil Zvonimír, co mu právě vyvstalo na mysli.

„Ale to vůbec není špatný nápad!“ zareagoval potěšeně Mikulda Čtvrtý.

Jenomže po krátkém okamžiku zamyšlení se veselost z jeho tváře vytratila.

„Obávám se ale, že naše dcery spolu dlouho rozmlouvat nebudou. Sotva zjistí, že jejich názory se zcela rozcházejí a každá z nich je jiná, rozhovor bude patrně u konce. A myslím, že to nebude trvat dlouho. Zkusit to ale můžeme. Byl by hřích se o to nepokusit, když by to možná mohlo pomoci,“ doplnil.

„Já to na rozdíl od tebe nevidím s rozmluvou princezen předem ztracené a jsem rád, že souhlasíš. Vyzkoušet by se to mělo,“ odvětil Zvonimír.

„Víš, s tebou, vážený kolego, se kdykoliv rád znovu setkám. Těší mě, že jsme se seznámili, a určitě bychom se měli poznat důkladněji. Jsem přesvědčený, že se z nás stanou přátelé. Zvu tě s tvou rodinou na svůj královský hrad. Bude mi potěšením, když poznám i tvou manželku s dcerou a všechny vás budu moci seznámit s těmi svými, třebaže pochybuji, že by se spřátelily i princezny,“ neotálel Mikulda Čtvrtý s nabídkou, kterou jeho královský kolega s potěšením přijal.

Jak se princezny pohádaly

Uplynulo jen pár týdnů a kočár, ve kterém seděli král Zvonimír s královnou Klotyldou a princeznou Radomilou, tažený čtyřspřežím koní, mířil po ránu z královského města k zemské hranici. Ještě před polednem bez potíží projel přes výběžek sousedního velkého království a pokračoval v cestě k sídelnímu městu země, ve které panoval král Mikulda Čtvrtý.

Poslové v předstihu vyjednali vše potřebné, a tak byl kočár s královskou rodinou ve zdejším královském hradu očekáván. Bylo by nadbytečné popisovat setkání obou královských rodin a okázalé přivítání. Čtenáři si ho jistě dokáží představit i s jásajícím davem, tvořícím v závěru cesty před královským hradem a na jeho nádvoří špalír, vlajkami a praporci na stožárech i dalšími spuštěnými z oken, spoustou květin, házených z davu před projíždějící kočár, kapelou, která při vjezdu kočáru s královskou rodinou na hradní nádvoří spustila ryčný pochod a vším dalším, co bývalo na královských hradech při takových příležitostech obvyklé.

Určitě zajímavější než podrobný popis oné pomíjivé slavnostní podívané, který by zabral řadu stránek knihy, nesporně je, jak to bylo s princeznami po uvítání královských hostů královskými hostiteli, které se odehrálo přesně podle dvorské etikety. Brzy poté, kdy podívaná pro shromážděný lid byla u konce, pozval král Mikulda Čtvrtý hosty do hodovní místnosti, kde bylo přichystané bohaté občerstvení. Zamířila tam s nimi samozřejmě i jeho manželka s dcerou.

Když se všichni najedli a napili do sytosti a bylo zjevné, že ani jedna z princezen již nic dalšího k jídlu ani pití nechce, vyzval je král Mikulda Čtvrtý k procházce královskou zahradou. Jeho královská manželka Filoména dodala, že princezna Slavěna princeznu Radomilu zahradou jistě ráda provede, ukáže jí vše, co je v ní zajímavé, a obě dívky si při procházce určitě pěkně popovídají.

Královské páry zůstaly v hodovním sále, pohodlně se usadily v prostorných křeslech a pustily se do hovoru. Králové si přitom ještě nechali doplnit číše vínem a užívali si příjemné chvíle. Netrvala ale příliš dlouho, protože z nádvoří ji narušil dívčí křik, který k nim pronikl otevřeným oknem. Král Mikulda Čtvrtý s královnou Filoménou neomylně rozeznali, že ječící hlas patří jejich dceři.

„Ty mě chceš poučovat?! Zrovna ty?! Od tebe to tedy sedí, to mě podrž, abych z toho neupadla!“ vyštěkávala zlostně.

„Hele, kdybys nebyla princezna a nebyli jsme u vás na návštěvě, tak bych tě vážně praštila, až bys opravdu upadla! Třeba by se ti pak v hlavě rozbřesklo a přestala bys plácat takové nesmysly!“ navázal následně neméně výrazný jekot.

Oběma královským párům bylo jasné, že ho z hrdla vypravila druhá z princezen. Bez meškání všichni vyskočili z křesel a spěchali k oknům, aby se podívali, co se mezi princeznami děje a jestli se spolu dokonce nezačaly prát. Ke rvačce princezen naštěstí nedošlo. Princezna Radomila stála se střevíčky v ruce v dostatečném odstupu od Slavěny a nasupeně na sebe hleděly. Slavěna se k sokyni po chvíli otočila na podpatku zády a odkráčela k hradnímu paláci. Bosá Radomila ještě chvíli postávala na nádvoří, než se vydala stejným směrem. Slavěna záhy vešla zamračená do hodovního sálu a vyčítavě se zahleděla na rodiče.

„Je dočista praštěná!“ prohlásila zlobně, zamířila ke dveřím v boku sálu a odkráčela.

Chviličku poté se objevila Radomila. Došla před zkoprněle hledící rodiče a pokrčila rameny. Patrně tím chtěla naznačit, že ona vinu nenese a hádku nevyvolala.

„Je úplně nemožná!“ sdělila svůj dojem ze Slavěny.

„A proč jsi bosá?“ položila jí otázku zcela od věci matka, zjevně vyvedená z míry tím, co se mezi princeznami odehrálo.

„A proč bych nebyla? Je to příjemnější než chodit tady v nepohodlných botách. Vždyť víš, že tak chodím ráda a často a nikdy se mě na to neptáš,“ dostala odpověď.

„Ale tady jsi na návštěvě na královském hradě a myslíš, že se to hodí?“ pokračovala její matka v tématu, které navodila, snad aby odvedla pozornost od hádky princezen.

„Copak je na tom něco špatného? My přece také bydlíme v královském hradu a také v něm chodívám bosá, když je teplo. A řada mých kamarádek a kamarádů tak chodí od jara do podzimu pořád,“ nedala se Radomila.

Její matka poté už raději v dohadování se s dcerou dále nepokračovala, protože si všimla, že ostatní se na ni dívají udiveně a její manžel s rozpaky.

„Já se ještě půjdu projít do zahrady sama. Smím, že?“ prolomila Radomila po chviličce trapné ticho, které nastalo. Na odpověď nečekala, u dveří odložila na podlahu své střevíčky a odběhla.

„Hm, stalo se, čeho jsem se obával. Tušil jsem, že se naše princezny nevyhnou tomu, že se o něco začnou přít. A Slavěna nestrpí, když si myslí, že pravda je na její straně, a druhý ji začne přesvědčovat o opaku. To se pak začne chovat, jak jste viděli. Vaše dcera si zřejmě také nedá líbit nic, s čím nesouhlasí, a tak si to mezi sebou pěkně…, tedy samozřejmě jsem měl říci nepěkně, vyříkaly,“ pronesl posléze svůj soud Mikulda Čtvrtý.

„Třeba to bylo jenom na prvopočátek a až jim vychladnou hlavy, jistě se spolu domluví,“ nevzdával se naděje Zvonimír.

„Obávám se, že naše Slavěna se s princeznou Radomilou už nebude chtít bavit. Zkusím jí domluvit, ale nevím, jestli domluva zabere,“ řekla na to Filoména.

„Dejme tomu čas a nenechme si tím dál kazit náladu. Když se spolu nechtějí bavit naše dcery, nic to nemění na tom, že se nemůžeme dobře bavit my,“ zachránil atmosféru setkání Mikulda Čtvrtý.

A jak se ukázalo, na rozdíl od svých dcer si oba královské páry dobře rozuměly a jak rozhovor plynul, začaly se stále více sbližovat.

Jak král vymyslel pro princezny zkoušku

Králové Mikulda Čtvrtý a Zvonimír s královnami Filoménou a Klotyldou vedli družný rozhovor až do večera, kdy nastával soumrak. Princezna Slavěna byla po celý ten čas ve svém pokoji a trávila ho četbou, zatímco princezna Radomila se zvolna toulala krásnou zahradou. Přestože všichni byli najedeni dosytnosti, služebnictvo pro ně nachystalo večeři. Král měl přece hosty a dvorní etiketa je dvorní etiketa a osvědčené, dlouhý čas dodržované zvyklosti rozumní panovníci nemění.

Obě princezny byly u večeře rovněž očekávány a nejen dvorní etiketa, ale i dobrý mrav, který jim byl vštěpován, jim nedovolovaly nepřijít, třebaže by to rády udělaly. Zasedací pořádek jim nahrál. Seděly na opačných stranách stolu, a tak to nemusely okázale udělat ze své vůle. Po celou dobu večeře shodně předstíraly, že jedna druhou nevidí, a to i když o sebe náhodně zavadily zrakem.

Jejich rodiče z toho poté měli v noci neklidné spaní, avšak nad ránem krále Mikuldu Čtvrtého osvítil nápad. Ještě za tmy vstal z postele a přecházel sem a tam po ložnici, aby si vše urovnal v hlavě. Před snídaní poslal jednoho ze svých služebníků, kteří mu přišli pomoci s mytím i dalšími ranními úpravami zevnějšku a oblékáním, ke králi Zvonimírovi se vzkazem. Chtěl se s ním sejít ještě dříve, než se setkají při snídani i s ostatními členy rodin a ještě u toho budou dvořané. Netrpělivost mu našeptávala, že záležitost, kterou s ním chce projednat, nesnese odklad.

Král Zvonimír zahořel zvědavostí a na nabídnutou schůzku div že neběžel. Dychtivě pak naslouchal kolegovu nápadu. Nad plánem, který vymyslel, se zprvu sice zarazil, ale jak si ho probíral v hlavě, začal se mu zamlouvat. Nebyl si ale jistý, zda na něj přistoupí královny, zejména Filoména, jak ji měl za krátký čas možnost poznat. Mikulda Čtvrtý mu sice dal za pravdu, že to s ní nebude úplně snadné, ale věřil, že ji přesvědčí, jestliže uzná, že to bude jejich dceři ku prospěchu.

„Jsem přívržencem rychlých, razantních řešení. Buď se to pokazí nadobro, což by bylo pořád lepší, než aby se to vleklo a beztak to skončilo nedobře, anebo se nepříznivý vývoj zlomí a rázem se to pohne k lepšímu,“ vysvětlil svůj přístup.

Jak se dalo čekat, princezny i u snídaně pokračovaly ve hře o neviditelnosti druhé, což úspěchu plánu nenahrávalo. Krále to však nezviklalo v rozhodnutí královny přemluvit k jeho uskutečnění. V případě, že se to podaří, měly být posléze princezny postaveny před hotovou věc.

Když princezny po snídani odešly, Slavěna do komnaty k loutně a Radomila opět do zahrady, král Mikulda Čtvrtý seznámil královny s navrženým plánem. Spočíval v tom, že princezny by spolu měly prožít tři dny a tři noci v loveckém zámečku na odlehlém místě v horách, avšak nepříliš vzdáleném od královského hradu. Byl tam klid a nehrozilo, že by se některá z princezen rozhodla potichu zmizet. Musela by totiž jedině odejít pěšky, přitom po neznámých cestách neznámou krajinou, což by určitě žádná z nich neudělala.

A hlavně, v zámečku neměly být samy. Měla tam na ně skrytě dohlížet a mít situaci pod kontrolou spolehlivá komorná a ta by jim v úniku určitě zabránila. K ruce měla mít neméně spolehlivé, dlouhými léty služby v královském hradu dokonale prověřené služebnictvo. Zdržovalo by se v části zámečku, kam se princezny ze svých ložnic a komnaty, kde budou jíst a vyskytovat se patrně větší část dnů, snadno dostat nemohly. Z verandy a oplocené zahrady, které by princezny mohly také podle libosti využívat, by dveře do princeznám nepřístupné části zámečku měly zůstávat uzamčené.

Služebnictvo by se u princezen mělo objevovat jen na nezbytný čas, kdy jim donese jídlo a pití nebo uklidí v jejich ložnicích, pokud se o to princezny nepostarají samy. Tak jim to mělo být řečeno hned na úvod v případě, že by se jejich pobyt na zámečku uskutečnil. K česání, mytí a oblékání či případně koupeli a jiné hygieně jim nikdo k ruce být neměl, na rozdíl od toho, čemu asi byly až přespříliš navyklé, jak usoudil Mikulda Čtvrtý.

Hned na začátku měly dostat zákaz, aby toto či cokoliv jiného na služebnictvu po dobu zkoušky vyžadovaly. Měly si prostě vyzkoušet postarat se každá sama o sebe, což by jim mohlo napomoci ke sblížení. Případně by mohla pomoci jedna druhé, ale že by se to stalo, to se nedalo předpokládat.

Kdyby přece jen došlo k nejhoršímu a začalo by být patrné, že situace se zjevně vyhrocuje natolik, že začíná být pro některou z princezen či rovnou pro obě dvě nezvladatelná, anebo kdyby se snad dokonce spolu začaly prát, služebnictvo mělo zasáhnout. Pokus tím skončí, na královský hrad dojede posel, pro princezny přijedou kočáry a přivezou je zpátky na hrad. Kočáry by byly samozřejmě dva, aby případný konflikt už dál nepokračoval.

Mikulda Čtvrtý ovšem doufal, že když princezny spolu budou o samotě, nezbude jim nic jiného, než aby slevily ze svých nároků a třeba pozvolna, ale přece jen se domluvily. Jestliže si na sebe zvyknou, mohly by postupně začít příznivě ovlivňovat jedna druhou, jednoduše si bezděčně vytvořit takový čertí mlýn k vzájemnému semletí v duchovním provedení. Chtěl věřit, že se tak třeba vzájemně podělí o to dobré, co v každé z nich je, a nechtěné nedostatky odpadnou jako plevy od zrn.

„Je třeba využít toho, že jsou teď tady pohromadě a král Zvonimír s manželkou a dcerou u nás pobudou týden. Bylo by škoda dát si ho celý pokazit vrtochy našich dcer. A hlavně, nikdy jindy by se nám taková příležitost, jakou máme právě teď, už nemusela naskytnout. Pochybuji, že by se naše princezny chtěly ještě někdy v budoucnu setkat, kdyby se po týdnu v našem hradě rozcházely ve zlém,“ zdůraznil Mikulda Čtvrtý při vysvětlování plánu ostatním.

Když domluvil, Klotylda se tvářila váhavě a Filoména rezolutně prohlásila, že něco takového nepřipadá v úvahu. Její manžel si ji poté odvedl stranou a po zprvu vzrušené rozmluvě, kdy jí v rohu sálu svůj záměr důkladně, i s dalšími podrobnostmi a důtklivým odkazem na snahu o dobro dcery, znovu vysvětlil, popošli zpátky k druhé dvojici. Královna Klotylda se už mezitím rozhodla k souhlasu.

„Jsem přesvědčená, že princeznám se na zámečku, kde budou a vlastně nebudou samy, nemůže nic zlého stát. Bude o ně postaráno a budou mít pohodlí. Přinejmenším to pro ně bude nevšední zážitek, a jestli na něj budou vzpomínat rády, nebo nerady, záleží jen na nich samotných. A čím víc o tom přemýšlím, tím víc si myslím, že to pro ně bude k dobrému,“ vysvětlila.

„Já to jednoznačné nevidím, úplně srozuměná s tím nejsem, ale dám na manžela, a když i vy dva jste pro, nepostavím se proti,“ sdělila své neutrální stanovisko Filoména.

A tak před královskými dvojicemi vyvstal nejednoduchý úkol: sdělit svým dcerám, že budou vystaveny pro ně patrně nelehké zkoušce. Dohodli se, že určitě lepší, než aby se o tom, co na ně přichystali, dozvěděly obě princezny pohromadě, nesporně bude, když se každý pár pokusí přesvědčit svou dceru, aby přistoupila na to, že zkoušku, vymyšlenou králem Mikuldou Čtvrtým, podstoupí.

Jak princezny odvezli do hor

Král Zvonimír s královnou Filoménou to s Radomilou, která vždy jakékoliv zpestření života vítala, měli nesrovnatelně jednodušší než druhá královská dvojice s princeznou Slavěnou.

Když Radomile řekli o královské zkoušce vyspělosti budoucích královen, kterou by měla zanedlouho podstoupit ve společnosti princezny Slavěny, zprvu se zachmuřila. Po pár okamžicích rozmyšlení se ale výraz v jejím obličeji změnil.

„Kdyby to bylo s nějakou jinou holkou, docela by mě to potěšilo. S touhle to moc dobře nevidím, a jestli snad čekáte, že se s ní spřátelím, tak to určitě nehrozí. Ale že bych se bála být s ní pár dnů o samotě, to tedy taky ne. Když to chcete, klidně to zkusím. Pokud by to s ní bylo k nevydržení, tak jí jednoduše jednu ubalím, a jak jste mi řekli, tím bude konec a pojedu zpátky sem za vámi,“ neotálela Radomila s odpovědí.

„Prosím tě, co to povídáš?! Něco takového tě nesmí vůbec napadnout, až budete spolu, i kdybyste se snad zase pohádaly! Snad nám nechceš udělat ostudu!“ vylekala se její matka.

„Ostudu? Ta by to byla jedině pro ni, protože facku by mi jistě vrátit nedokázala. Ale neboj se, uhodila bych ji jen v krajním případě a k tomu nedojde, protože to tak daleko dojít nenechám. Pokud mi poleze na nervy natolik, že to bude k zbláznění, jednoduše se s ní přestanu bavit a tím to asi taky nadobro skončí, jestli jsem si správně vyložila, co jste mi o té podivné královské zkoušce řekli,“ dostala královna Klotylda odpověď.

Úplně ji sice neuspokojila, ale dál už to raději pro jistotu neřešila, aby ji její rázná dcera ještě neznepokojila nějakým dalším sdělením. Stejně jako král Zvonimír byla ráda, že jejich dcera pobyt v loveckém zámečku ve společnosti princezny Slavěny rezolutně nezavrhla a skálopevně netrvala na tom, že nic takového nepodstoupí.

Zato král Mikulda Čtvrtý s královnou Filoménou to měli se svou Slavěnou mnohem horší. Otec se ji hned na začátek snažil navnadit tím, že to, o čem jí chtějí říci, je něčím zcela výjimečným a je to výlučně jen pro královské dcery.

„Podívej, chtěli bychom, abyste si s princeznou Radomilou popovídaly, jak se podle vás mají anebo nemají chovat princezny v různých situacích. Poznali jsme, že na mnohé máte zcela rozdílné názory, a bylo by užitečné, kdybyste si to mezi sebou vyříkaly a zdůvodnily jedna druhé, proč si myslíte, že váš názor je lepší. Samozřejmě bez hádání, k tomu se uchylují jedině hlupáci, když vycítí, že slovní při prohrávají.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkář - O princeznách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.