Údolí ticha

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Údolí ticha – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nečekané dary

Co člověk nečeká, jsou bolesti,

a přece pořád věří na štěstí,

co člověk nečeká, jsou rána plná závrati,

kdy náruč máme prázdnou

a slova trochu váznou…

Co člověk nečeká, je maska,

kterou si na tvář každé ráno dáme,

a pak sami sebe potkáváme

v tom bludišti jménem svět,

kde city začínají zvolna rezivět…

Co člověk nečeká, je láska,

která nás spoutá do okovů z pěny,

co člověk nečeká, jsou změny

A možná proto všechno tolik bolí,

když lásku směňujeme

za cokoli…

Co člověk nečeká, je naděje,

která se kdesi v nitru lehce zachvěje,

která nás vede slepé stále dál,

a tam někde možná najdeme,

co nikdo nečekal…

Část první
Co ještě zbývá?

dyž se loučíme s někým, koho nejspíš už neuvidíme, je to pocit tak trochu jako bychom umírali. A každá taková smrt samozřejmě bolí. Něco v nás umírá, znovu a znovu, a my tomu nemůžeme zabránit, ať už se nám to líbí, nebo ne.

V šestnácti je svět kolem nás většinou ustálený. Nic moc se nemění. Proto každá změna, která přijde, člověka tolik zaskočí. A možná to potom bolí o to víc. Protože jsme to prostě nečekali.

Jsme zvyklí na něco, co udává tempo našemu životu. Rodina, škola, místo, kde žijeme. Jsme zvyklí na to, co každé ráno, den co den, vidíme. Čím žijeme. A každá nepatrná událost, která ten koloběh naruší, nás vyvede z rovnováhy. Zem se nám pod nohama zachvěje, dech se nám vzpříčí v hrdle, víme, že se něco děje, ale nerozumíme tomu – a máme strach. Z ničeho určitého, a přece nás svírá tak pevně, až se nemůžeme nadechnout.

Chci být pořád ta obyčejná, bezstarostná holka, jakou jsem byla ještě poměrně nedávno. Ale vím, že už taková nikdy nebudu. Čas se vrátit nedá. Nedá se změnit to, co už se stalo. A nezáleží na tom, jak moc usilovně po tom toužíme.

Jak moc si to přejeme každé ráno předtím, než otevřeme oči.

Nejspíš mě mělo napadnout, že se s mámou něco děje, ale nenapadlo. V šestnácti vás takové věci prostě nenapadají. Myslíte víc na sebe než na jiné. A tak to asi má i být. Jen osud na to někdy nebere ohled.

Pořád si říkám, že kdybych si věcí kolem sebe víc všímala, třeba by se to nakonec nestalo. Ale i když si snažím namluvit, že bych to mohla změnit, vím, že ve skutečnosti by se nezměnilo vůbec nic. Dopadlo by to stejně a stejně by to i bolelo. Asi je lepší, že jsem si hodně dlouho neuvědomila, že je něco jinak. Že bych se měla začít bát…

iktor ji zaujal hned, jak se ve škole objevil. Ten první školní týden přinesl změny v mnoha směrech. Tehdy samozřejmě netušila, jak se jmenuje. Nevěděla ani o jeho přítomnosti v šatnách, možná proto o něj doslova zakopla. Vylétla ze šaten a v uších jí drnčelo zvonění. Spěchala do třídy, aby nepřišla pozdě. On také pospíchal.

Na rozdíl od ní však mířil na opačnou stranu – k ředitelně. To v tu chvíli samozřejmě nevěděla.

Vběhla mu do náruče, až to kříslo. Jejich hlavy o sebe zaduněly, takže se jí zatmělo před očima, a on na tom nejspíš byl dost podobně. Zrovna se pro něco shýbl, protože jinak byl o dost vyšší než ona a hlavou by mu drcla maximálně někam do svalnaté hrudi. Chtěla mu začít nadávat, ale sotva se na něj podívala, všechna slova jí na rtech odumřela. Měl zřejmě stejný problém, protože na ni zíral s otevřenou pusou a nic neříkal.

Ani jeden z nich si nevšiml, že ohlušující zvonění dávno ustalo a na chodbách panuje až přízračné ticho. Jen na sebe zírali.

Patřil ke klukům, které prostě nejde přehlédnout. Vysoký, svalnatý (nejspíš fotbalista, napadlo ji), s neuspořádanou kšticí, která mu neposlušně padala do očí. Jeho vlasy měly barvu zrajícího obilí a dosahovaly mu až na ramena.

Nedělala si iluze, že by ho zaujala zrovna ona.

Tak obyčejná. Tak nezajímavá.

S chlapeckou postavou a rozcuchaným účesem.

Jako obvykle na sobě měla džíny a tílko, a na něm flanelovou modročerně kostkovanou košili, svou oblíbenou.

Sklopila hlavu a ofina skryla zrádný ruměnec na její tváři. Nebo v to alespoň doufala. Ale on k ní přistoupil a jemně jí nadzvedl bradu ukazováčkem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se tiše a díval se jí do očí tak naléhavě, že se jí zničehonic roztřásla kolena.

„Já jo,“ hlesla. „A ty?“

Usmál se. A ten úsměv Erice prostě ukradl srdce.

eď stála před zrcadlem a zvažovala svoje možnosti. Vzpomínala na tu chvíli, kdy tam stáli, ticho je obklopilo jako mlčenlivý svědek jejich nečekaného setkání a přestalo jim záležet na tom, že by oba měli být někde úplně jinde.

Dívala se na svůj odraz a kriticky zaznamenávala nedostatky, které se naučila přehlížet. Vlasy jí dosahovaly sotva k bradě, v krátkém rozcuchaném mikádu jí poletovaly kolem hlavy. Ofina jí padala přes levé oko a měla stejnou délku jako zbytek účesu. Na pravé straně si vlasy obvykle zastrkávala za ucho. Měla je špinavě hnědé, vyšisované od slunce do neurčitého odstínu. Vypadala jako neposlušný skřítek a její oči jako by to dokazovaly, už jen tím, jak nezbedně jí v nich jiskřilo. Ale někdy, někdy jí zrcadlo vracelo odraz křehké dívky, která má strach.

Strach z toho, že nikdy nepozná, co je to láska.

Denně viděla, jak by měla vypadat. Stačilo se podívat na její rodiče. Na kamarádky, které měly víc štěstí než ona. Na spolužačky. Ale i když po ní toužila, ta tolik očekávaná láska zkrátka nepřicházela.

Až jednou přišel Viktor.

Od toho dne, co do sebe narazili v šatnách, ho nemohla pustit z hlavy. Byl o dva roky starší – to už stihla zjistit. Nedokázala na něj přestat myslet. Jestlipak on myslí na ni? Ví, jak se jmenuje? Do které třídy chodí?

Ona o něm věděla všechno. Všechno, co šlo zjistit.

Nebylo toho moc, ale jí to stačilo. Její nejlepší kamarádka Darina měla oči vykulené navrch hlavy, když jí vyprávěla o nečekaném setkání. A zřejmě jí maličko i záviděla. Protože Viktor se stal předmětem debat snad všech dívek ze školy.

Proč by měl mít zájem zrovna o ni?

Srdce v ní pokleslo pochybami.

Někde v bytě průvan prudce přivřel dveře a ohlušující rána vytrhla Eriku ze zamyšlení. Odtrhla svůj pohled od zrcadla a podívala se ke dveřím svého pokoje. Zvýšené hlasy k ní dolehly téměř okamžitě. Takže to nebyl průvan.

Zamračila se.

Ještě poměrně nedávno si neuměla představit, že by se rodiče vůbec někdy hádali. Ale to se změnilo. Teď se hádali téměř každý den a ona se zbaběle schovávala ve svém pokoji a snažila se ty zvýšené hlasy za zavřenými dveřmi nevnímat. Snažila se předstírat, že je všechno jako dřív. Jenže ji to nesmírně unavovalo.

Nedalo se předstírat, že se nic nezměnilo, když to na ni řvalo skoro ze všech míst, kam se podívala. Máma měla v očích vždycky takový zvláštní, napůl zasněný výraz. Kdysi to patřilo k věcem, které měla na své mámě nejraději.

Teď měl táta v očích starosti a máma smutek. Na něčem zásadním se nemohli shodnout – ale Erika nestála ani jednomu za to, aby jí řekli, co se stalo. A mámin užaslý, zasněný výraz se změnil. Pořád jí seděl v očích, ale teď už se netýkal táty. Jako by se jim oběma vzdalovala. Nemohli ji zastavit, nemohli se k ní dostat blíž. Stáhla se do svého vnitřního světa a o ten se s nikým dělit nechtěla.

Táta se zlobil. Erika to poznala, ale nechápala, proč se zlobí. Ani on jí nic nevysvětloval. Možná se domníval, že to není zapotřebí. Že se zase všechno vrátí do starých kolejí.

Ale nevrátilo.

Ten vlak už prostě nešel zastavit. Jakmile se rozjel, věděla, že z něj nikdo z nich nedokáže vystoupit a že pojedou dál, dokud na to budou mít sílu. Jenže jak dlouho potrvá, než jim všechny síly a všechno odhodlání dojdou?

Hlasy utichly. Ticho bylo snad ještě horší než křik.

Křičel vlastně jen táta. Máma mlčela a nechala kolem sebe jeho slova dopadat jako hromobití. Věděla, že ve skutečnosti jí neublíží.

Protože ji miloval.

Ještě donedávna si Erika myslela, že ta láska je něco, co nikdy nezmizí. Teď už si tím tak jistá nebyla.

Táta byl o dost starší než máma. Té vlastně nemohlo být o moc víc než teď Erice, když zjistila, že čeká dítě. Nejspíš to pro ni tenkrát muselo být těžké. Ale měla tátu. Nikdy Erice nevyprávěli o tom, jak se seznámili. I když by ji to moc zajímalo.

Erika nikdy nepoznala ani jednoho ze svých prarodičů. Ti tátovi už nežili. A s těmi máminými se nestýkali. Máma o nich nikdy nemluvila. Jako by snad ani neexistovali…

Co se mohlo stát, že se máma tátovi najednou vzdaluje? Že ho nechce pustit do svého světa? Co chrání tak důležitého, že je to důležitější než on a Erika?

Ozvala se další rána. Erika poznala, že práskly domovní dveře. Vzdalující se kroky už slyšet nemohla, ale věděla, že táta hádku vzdal a šel se uklidnit ven. V poslední době to dělal často. Tak často, až si začínala myslet, že jednoho dne se třeba z těch útěků před vlastní ženou už nevrátí…

Dívala se na dveře a přemítala, jestli je má otevřít a jít za mámou. Dřív by to udělala. Ale v tomhle bytě už nic nebylo jako dřív. Všechno se změnilo.

I ona.

Nechtěla myslet na hádky. Chtěla myslet na Viktora.

Vzdychla si a přistoupila k oknu. Z výšky 10. patra se, skrytá za záclonou, dívala dolů na ulici. Mezi chodce se brzy vmísila vysoká a robustní postava jejího otce. Mířil ulicí k parku. Chtěl být sám. Ale ve městě, ve kterém život neutichá ani v noci, nikdy nemůžete zůstat sám.

A on to věděl.

Erika to věděla také, a proto nechápala, proč táta pořád utíká. Dívala se za ním, dokud se jí neztratil z očí. Jeho postava se v dálce rozplynula jako duha, která se ještě před chvílí majestátně tyčila nad sídlištěm. Zpod mraků vykouklo nesmělé slunce a začalo osoušet mokré chodníky a silnice.

Tramvaje pod oknem cinkaly, auta troubila, lidé se smáli, někteří křičeli, jiní se zlobili a všechen ten hluk doléhal nahoru zkreslený výškou a ztlumený zavřenými okny. Vítr si pohrával s listím, které padalo ze stromů a vytvářelo neopakovatelnou atmosféru podzimu, kterou měla tak ráda.

Pokud se tedy nezměnila v blátivou kaši jako třeba zrovna teď, po té nečekané ledové spršce, která ji donutila změnit plány.

Původně měla namířeno ven, ale když se nebe zatáhlo a venku se náhle setmělo, rozmyslela si to. Posadila se na postel a vzala do ruky učebnici. Měla by se učit. Ale copak to jde, když se jí v hlavě motá pořád jen Viktor?

Doufala, že ho brzy zase potká.

Doufala v zázrak.

Že se na ni opět usměje a řekne…

Uprostřed všech těch nesmyslných úvah o klukovi, který sotva věděl, jak se jmenuje, usnula. Zdálo se jí, že je zase malá, sedí mámě na klíně a ona jí vypráví jednu ze svých nezapomenutelných pohádek…

enže ráno jí bylo pořád šestnáct a čekal ji poslední školní den před víkendem. Věděla, že to bude průšvih, protože měli psát dvě důležité úvodní písemné práce – a ona se ani na jednu z nich nepřipravila. Hlavu měla plnou jiných věcí, než jsou domácí úkoly.

Do školy šla s jasnou představou, že pro tohle táta mít pochopení nebude. V noci ho slyšela, i když se snažil nenadělat hluk. Zřejmě stejně jako ona nemohl spát. Poté, co se probudila ze svého snu, si během plížení na záchod všimla ztlumeného světla v kuchyni a nahlédla pootevřenými dveřmi dovnitř. Seděl za stolem, nepřítomně míchal lžičkou v hrnku a mračil se na prázdný prostor před sebou.

Chtěla se zeptat, co ho trápí.

Chtěla se k němu posadit ke stolu a prostě s ním jenom být.

Ale nakonec se zase vyplížila zpátky do svého pokoje a křečovitě stiskla víčka k sobě. Chtěla zapomenout na výraz v jeho tváři.

Že je něco špatně tušila už dlouho. Že je to tak zlé, to nečekala.

Proč jí nikdo z nich nedokázal říct, co se děje?

Když se ráno vymotala z deky, odhodila ji na stranu. Spustila nohy z postele a protřela si oči. Občas se jí zdálo, že je pořád tou malou holkou, co se v tomhle pokoji probouzela před deseti lety, natěšená, že tu najde sourozence – kterého se však nikdy nedočkala. Naděje v ní umírala každé ráno společně s úsměvem a radostí v očích. Pokaždé, když pohlédla k protější stěně, kde odjakživa stála druhá válenda, a spatřila, že postel je prázdná, něco z jejích očí se pomalu vytrácelo. Je to už pár let, co doufat přestala.

Táta to čekání vzdal první. Věděla to, i když o tom nikdy nemluvil.

Jen máma doufala dál. Máma doufat nepřestala. A Erika věděla, že doufat nikdy nepřestane. Máma si přála mít další dítě víc než cokoli dalšího. Jenže někdy ani to, že si něco moc přejeme, nezaručí, že to také dostaneme.

Erika si vzdychla a vstala z postele. Bylo načase přestat se utápět ve vzpomínkách a začít se připravovat na cestu do školy. Nebo zase přijde pozdě.

Tak jako onehdy.

Za její pozdní příchod mohlo samozřejmě hlavně její nečekané setkání s Viktorem. Ale tím se doma nepochlubila.

Rodiče v poslední době stejně nezajímalo nic jiného než spor, který spolu vedli. Kdyby Erika do školy přestala chodit úplně, trvalo by dlouho, než by si to uvědomili. Někdy jí připadalo, že se dívají skrz ni, že vůbec nevnímají, že tam s nimi je, že je vidí, že slyší, jak se hádají.

Jak táta na mámu křičí.

Jak se máma dívá do jeho tváře, mlčí a její oči jsou pevné, tvrdé jako skála.

Jak se z nich vytrácí křehkost.

Tak dávno už si společně nezahráli karty nebo Člověče, nezlob se. Teď společné večery plné smíchu a porozumění nahradilo ticho. Tak těžké a dusivé, že se Erika raději zavírala ve svém pokoji a vymlouvala se na to, že se musí učit.

Což samozřejmě nedělala.

Ale rodiče nejspíš vůbec nezajímalo, co doopravdy dělá. Ponořili se do svých hádek a svět kolem nich přestával existovat.

Erika stála před skříní a hodnotila svůj nevelký výběr šatníku. Nikdy neměla velké nároky ohledně oblečení a stačilo jí to málo, na co právě koukala. Jenže zrovna dneska jí to vadit začalo. Co si má kruci obléct, když tu nic extra zajímavého nevidí?

Znechuceně se natáhla po džínách a obyčejném černém tílku, kterých měla nespočet. Potom zalovila mezi ramínky, až našla svetřík, který na sobě měla snad jen jednou.

Kriticky si ho prohlížela a pak si ho oblékla. Vpředu měl jen dva knoflíky, byl delší a rozhodně ji nezahřeje. Když se však viděla v zrcadle, rozhodla se, že si ho dnes vezme. Obepínal její štíhlé tělo a připadala si v něm nově a žensky. A o to šlo. Chtěla, aby Viktor zaznamenal, že i když vypadá jako kluk, je v ní schovaná holka toužící po obdivu, lásce a pozornosti…

Usmála se na svůj odraz v zrcadle a najednou se jí zdálo, že tu holku naproti sobě skoro nepoznává. Kdy se tolik změnila? Kdy se jí v očích usadilo to napjaté, nedočkavé očekávání? Kdy se tam vplížily pochybnosti? A kdy se z jejích rtů vytratil smích, o který dřív nikdy neměla nouzi?

Teď se její rty zvlnily spokojeností a radostí. Těšila se na to, jak se její život změní. Tak dlouho na to čekala! A teď to mělo přijít.

Jo, osud má skutečně cit pro ironii. To ale v tu chvíli, kdy stála před zrcadlem, ještě nevěděla…

o šaten dorazila mezi posledními. Samozřejmě to udělala úmyslně. Jenže tentokrát to vypadalo, že jediné, čeho docílí, bude, že přijde pozdě. Otálela, dokud z prostoru šaten nezmizel poslední student, dokud neutichly všechny hlasy, jejichž kakofonie jí připomínala včelí úl. Hukot pomalu utichal a do napjatého ticha se ozvalo nepříjemné drnčení zvonku.

Už zase.

Vzdychla si. Čekala marně. Měla to vědět – a nejspíš to opravdu věděla. Odkopla boty do rohu a nazula si pantofle. Pak se shýbla pro svůj batůžek, který se válel na dřevěné lavici kousek od ní. Když se otočila, aby vyšla ze šaten, zjistila, že cestu jí blokuje vysoká ramenatá postava. Téměř do něj vrazila. Opět.

Couvla a s obavou na něj pohlédla.

„Ztratila ses?“ zeptal se s úsměvem a přistoupil k ní blíž, jako by si nepřál, aby mu utekla.

Nevěděla, proč se jí srdce mohlo zbláznit a zběsile naráželo do žeber, až se tou bolestí zajíkala.

„Co tu děláš?“ zeptala se hloupě. Vždyť přece čekala, že ho tu potká. Tak proč se ptá?

„A co ty?“ opáčil pobaveně a nenásilně ji tlačil ke zdi. Ani si neuvědomila, že před ním nepřestává couvat. Dokud nenarazila zády na otlučenou zeď, kde naštěstí nebyly žádné věšáky na bundy. I kdyby tam ale byly, nejspíš by to nezaznamenala. Zírala na něj a nedostávalo se jí dechu ani slov.

Díval se na ni a nepřestával se culit. „Přišla jsi o řeč?“

„Ne,“ vydechla zahanbeně. A pak se bojovně napřímila. „Proč to děláš?“

Zůstal stát a prohlížel si ji. Tolik po tom v bezpečí svého pokoje toužila, ale teď, tady, tak blízko – nejraději by se jeho zvědavým a pátrajícím očím někam schovala.

„Co?“ zeptal se tiše. „Co dělám?“

Polkla. „Díváš se.“

Úsměv mu zjemnil tvář. „A to se nesmí?“

Celá diskuze byla hloupá. Věděla to, ale co mohla dělat?

„Smí,“ hlesla a nevěděla, kam s očima. „Jenže…“

Zakroutil hlavou na protest. „Žádné jenže tu nevidím. Jsme tu jen my dva.“

Ano, to si rozechvěle uvědomovala.

A pořád stál tak blízko, že musel slyšet, co vyvádí její splašené srdce.

„Víš vůbec, jak se jmenuju?“ zeptala se, zcela ochromená jiskřičkou naděje, která se v ní zvolna zrodila.

„Ne,“ přiznal. „Ale budu rád, když mi to řekneš.“

„Třeba nechci,“ pronesla škádlivě.

Nadzvedl jí bradu a mučivě dlouho se jí díval přímo do očí. „Chceš,“ pronesl pomalu.

Najednou měla chuť mu odporovat. „Proč myslíš, že víš, co chci?“

Vzduch kolem nich ztěžkl očekáváním. Nejistotou. Napětím.

„Protože vím,“ pokrčil ramenem a pustil její bradu. Pak od ní odstoupil. Skoro si myslela, že ji tam, nalepenou na otlučenou zeď, políbí. Ale to samozřejmě neudělal. Srdce se jí zachvělo zklamáním a zároveň se jí ulevilo. Nevěděla, co by dělala, kdyby to opravdu udělal…

Polkla.

Z omámení ji vytrhlo zuřivé drnčení zvonku. Uvědomila si, že zvoní už podruhé. Tentokrát věděla, že to do třídy včas nestihne. Ale on také nepospíchal.

Zatímco přemýšlela, co mu vlastně má říct, důkladně si ji prohlížel. Na to při prvním setkání neměl čas.

Ona ho během toho týdne, který uplynul od chvíle, kdy se poprvé potkali, zpovzdálí sledovala každý den. Nemusela se dívat teď, nemusela přiznat, že se o něj zajímá.

„Já jsem Erika,“ pronesla, když zvonek konečně přestal řvát a uši jim zalehly těžkým, rozpačitým tichem.

Pousmál se. „To jméno se k tobě hodí. Je stejně zajímavé jako ty,“ mrkl na ni.

Dech se jí zastavil v hrdle. A pak se zase donutila začít dýchat. Neřekla nic.

„Ty se mě na jméno nezeptáš?“ podivil se, když nic neříkala.

„Ne,“ zrozpačitěla. „Já vím, kdo jsi.“

Obočí mu vylétlo vzhůru a pak se zase vrátilo zpátky na své místo. Stiskl rty, protože chtěl zastavit domýšlivý úsměv, který se mu tam už už dral. „Hmm…“

Začala vrtět hlavou. „Nenajdeš holku, která by nevěděla, jak se jmenuješ, odkud jsi…“

„Vidíš, a já si myslel, že právě takovou najdu,“ vyvedl ji z rovnováhy. „Tady.“

Došlo jí, co tím myslel. Zčervenala. „Chtěla jsem vědět, kdo mi málem rozbil hlavu,“ zamumlala. „Nic víc.“

Znovu k ní o krok přistoupil. „Nic víc?“ opakoval naléhavě. „Vážně?“

Ucukla očima. „Jen si se mnou hraješ. Proč bys to jinak dělal?“

Jako by ho polila ledovou vodou. „Máš pravdu,“ připustil a jeho hlas náhle studil jako počasí za zašlými okny. „Proč bych to jinak dělal?“

Nejdřív jí nedošlo, že po ní chce odpověď. Pak se zamračila. „To já nevím. To bys měl vědět ty.“

Ještě chvíli čekal. „Nejspíš jsem doufal, že budeš jiná.“ Díval se na ni a z očí mu mizela vlídnost. „Ale ty jsi stejná. Stejná jako všechny ostatní…“

Než se vzpamatovala, otočil se a odešel. Tak rychle, že se snad nestihla ani pořádně nadechnout. Zdrceně se svezla na dřevěnou lavici, u které stála. Zeď za jejími zády studila. Ale jí na tom nezáleželo. Co to provedla?

Odehnala ho od sebe dřív, než ji stihl poznat.

A teď si myslí…

Co si vlastně myslí?

Zírala tupě před sebe a přemýšlela, kde udělala chybu. Proč se tohle děje vždycky jen jí. Proč všechny kluky odradí dřív, než jim umožní, aby viděli, co je v ní. Ne to, co je vidět. Ale to, co nikdo nevidí.

To, co tak dovedně skrývá uvnitř, že to někdy prostě není k nalezení.

dyž se zvonek rozdrnčel potřetí, věděla, že první hodinu prošvihla a těžko to bude vysvětlovat. Ale nedokázala se z té lavice zvednout a jít do třídy. Musela myslet na Viktora. Na jeho oči. Na pohrdání v nich. Na zklamání, které se tam mihlo a pak zmizelo.

Na bolest.

Co čekal?

A co čekala ona?

Zvedla se, když se do šaten trousili ti, kteří si tu něco zapomněli. Míjela spolužáky i studenty vyšších ročníků a nevnímala hlasy, které se kolem ní rozléhaly. Netušila, jak došla do třídy. Ani jak přečkala další hodinu. Ani všechny ostatní potom.

Ale nějak je přečkala.

A pak se zase ocitla v šatnách. Tentokrát proto, aby si vzala svoje věci a zamířila zpátky domů.

Do té neutěšené skořápky domova, který už domovem vlastně ani nebyl.

Ze školy odcházela mezi posledními. Proto ji udivilo, když zjistila, že Viktor postává kousek od školy a na někoho čeká. Chtěla se mu vyhnout, ale neměla možnost to udělat, protože ji zahlédl hned, jak vyšla ven.

Přece před ním nebude utíkat.

Šla se vztyčenou hlavou, ale do tváře se mu dívat nedokázala. Očima zbaběle uhnula a když ho míjela, doufala, že ji neprozradí zoufalý tlukot srdce. Už zase se zbláznilo. Málem jí vyskočilo z hrudi.

Téměř to dokázala. Téměř…

Chytil ji za paži, když ho míjela, a přitáhl si ji k sobě. To ji donutilo se na něj podívat.

„Co blbneš?“ namítla a chtěla se z jeho sevření vyvléknout, ale nepovedlo se jí to. Sevřel její ruku pevněji.

„Čekám tu na tebe,“ oznámil jí. „Už hodinu.“

Udiveně zapátrala v jeho tváři po nějakém vysvětlení, ale zřejmě předpokládal, že ho není zapotřebí.

„To není můj problém,“ utrousila nakonec paličatě.

„Nechceš vědět proč?“ zeptal se naléhavě a její poznámku ignoroval. Jako by nic neřekla.

„Dobře,“ rezignovala. „Tak tedy proč?“

Zmateně sledovala jeho prsty, které pustily její paži, sjely po rukávu její bundy níž a propletly se s jejími. Cukla rukou, ale věděla, že je to marné. Přitáhl si ji blíž a naléhavě se jí díval do očí.

„Ty to vážně nevíš?“

Erika zpanikařila. Tyhle hry hrát neuměla. Ještě nikdy… S nikým… Ne, tady šlo o něco, čemu nerozuměla.

„Vážně ne,“ přiznala.

Povzdychl si. Znělo to netrpělivě. Vydal se pomalu na cestu a ona, chtě nechtě, musela jít také. „Kam jdeme?“ zeptala se, ačkoli zatím většinu jejích otázek ignoroval a skoro na žádnou neodpověděl.

Ani teď se odpovědi nedočkala.

„Spěchám domů,“ nadhodila. „Musím se učit.“

Sotva to řekla, uvědomila si svou chybu.

S pochybami se na ni podíval. „V pátek?“ opáčil. „Tomu mám fakt věřit?“

Stiskla rty pevně k sobě a rozhodla se, že už na něj nepromluví.

Šli mlčky skoro půl hodiny. Už ani nevnímala, kam jdou. Nezáleželo jí na tom. Svíral pevně její dlaň a na tom jediném záleželo. Zvykala si na pocit, že ji někdo drží. Kdy naposledy se vedla s někým za ruku?

Nevzpomínala si.

Potkali několik spolužáků z její třídy a jednoho z té jeho. Nevšímali si jejich přihlouplých úsměšků a poznámek. Ale věděla, že v pondělí už o nich bude mluvit celá škola. A on to musel vědět také.

Zdálo se však, že ho to vůbec netrápí.

Úkosem se na něj podívala. „Tobě to je jedno?“

Konečně se zastavil. Stáhl ji na jednu z laviček a ona si teprve pak uvědomila, že jsou v parku. Stromy tlumily neustálý lomoz velkoměsta a křik dětí. V místě, kam ji zavedl, panoval podivný klid.

Otřásla se zimou. A podivným neklidem, který rezonoval jejím nitrem. Vzhledem k tomu, jaký klid je obklopoval, jí to připadalo skoro k smíchu.

Ani tentokrát jí neodpověděl.

„Viktore?“

Dívala se na něj, jak propátrává stromy kolem nich. „Něco hledáš?“ zeptala se napjatě.

Konečně se na ni podíval. „Snažím se najít odpovědi na tvoje otázky,“ připustil. „Ale marně. Já prostě nevím.“

„Co nevíš?“ nechápala.

Díval se na ni, až z toho zrozpačitěla. Snad aby zahnal ty rozpaky, zvedl ruku a zlehka ji pohladil po tváři. „Musíme mluvit?“ zeptal se tiše. „Nemůžeme prostě jen mlčet?“

Uměla mlčet. Znala všechny formy toho slova i veškeré důsledky, kam může vést. Věděla, že když člověk mlčí, je to někdy horší, než když mluví. Ale někdy prostě neexistovala slova, která by se dala vyslovit. Možná, že právě tohle byla jedna z těch chvil.

A možná, že právě tehdy si k sobě poprvé našli cestu. Beze slov, v tichu, ve snášejícím se šeru, které zvolna dopadalo na zem a vyhánělo z parku poslední opozdilce.

čkoli si řekli sotva pár slov a toho času spolu zase tolik nestrávili, něco se změnilo. Uvědomila si to pokaždé, když ho přistihla, jak se na ni dívá přes chodbu školní budovy, když se náhodou ocitli ve stejný čas na stejném místě. Nebo když ji míjel v chumlu svých nových kamarádů a nečekaně se na ni usmál přes jejich hlavy, nehledě na to, co ten hřejivý úsměv způsobí.

Nikdo tomu nerozuměl. Vlastně ani ona tomu nerozuměla. Na dotěrné otázky přestala odpovídat, když zjistila, že jí ostatní stejně nevěří.

Jejich vztah se zkrátka vymykal zvyklostem. Nechodili spolu. Ne přesně ve smyslu toho slova. Ale trávili spolu rádi svůj čas. Většinou mlčeli. Moc toho nenamluvili, ale Erice to nevadilo. Viktor vůbec nesplňoval její představy o klukovi, kterému svět padá k nohám.

Byl úspěšný (ve fotbale nejlepší na škole, což se brzy dozvěděla od Dariny), dobře se učil (premiant třídy), vypadal sexy a v očích měl něco, co každé holce podrazilo nohy. A jeho úsměv…

Když se usmál, věděla, že mu odpustí cokoli. Ale vlastně nebylo co odpouštět. Ačkoli někdy poznala, že nemá náladu na její otázky, nikdy se nezlobil, když je pokládala. Že na ně většinou neodpovídal, to už byla věc jiná.

Darina se jí brzy po jejich první schůzce zeptala, jaké to je, chodit s Viktorem. Ale copak jí mohla pravdivě odpovědět? Nevěděla, jaké to je, protože oni dva byli jen kamarádi. Dva lidé, kterým spolu bylo hezky. A kteří spolu strávili spoustu času, aniž by k tomu potřebovali slova.

Čas plynul poklidně vpřed a ona netušila, do čeho se řítí. Zvykla si na to, že ostatní předpokládají, že s Viktorem chodí, a už jim jejich domněnky nevyvracela. On si s tím hlavu nelámal, tak proč by to měla dělat ona?

Cítila vděčnost za ty nenadálé úniky, kterých se nemohla nabažit. Doma na ni padalo tísnivé ticho nebo ji dusily hádky, které z jejich bytu navždycky vyštvaly pocity bezpečí, štěstí a lásky, jež tam až donedávna cítila. Utíkala z domova do Viktorovy blízkosti a nepřemýšlela nad tím, jestli se dá těmi útěky něco vyřešit, nebo to jimi jen zhoršuje.

A pak, asi tři týdny poté, co začal školní rok, jely všechny ročníky na týdenní brigádu do pohraničí. Česat jablka. Navzdory dřině, která je čekala, se Erika těšila. Domov se pro ni stal něčím, kam se nechtěla vracet. Možná doufala, že za ten týden se situace doma zklidní a všechno se vrátí do okamžiku, který to odstartoval. Ale tentokrát se vydají jinou cestou. Žádné hádky. Bude jim spolu zase tak dobře jako celý dosavadní život, kdy v podstatě nepotřebovali nikoho dalšího.

Kdy celý jejich svět znamenal jen tři slova: máma, táta, Erika.

Kdy tahle tři slova stačila k vyjádření lásky, štěstí, radosti a něhy. Kam se všechny ty okamžiky poděly? Kam se ztratila něha? Kam radost? Kdo zničil štěstí, které ještě nedávno všichni cítili? A kdo zradil lásku?

Rodiče se jí vzdalovali a ona se jim v tom už nesnažila bránit. Teď měla Viktora. A Darinu.

Čekala před školou se svým batohem, kde měla věci na celý týden. Nějaké staré džíny, tílka, mikiny a pár lepších hadříků pro volný čas. Darina se objevila pár minut po ní, spěchala a ohýbala se pod tíhou dvakrát tak velkého báglu, než byl ten Eričin.

„Co všechno v tom vláčíš, proboha?“ zděsila se se smíchem Erika. „Jedeme pryč jen na týden.“

Kousek od nich se srocovali studenti vyšších ročníků. Z jejich třídy tu ještě kromě Eriky a Dariny nikdo nebyl.

Darina se zaúpěním shodila bágl z bolavých zad. „Kdybych tušila, jak to bude těžký, půlku toho nechám doma,“ přiznala. „Myslela jsem, že se sem nedoplazím.“

Erika si zkusila bágl potěžkat, ale pod jeho tíhou jen zavrávorala. „Tohle by mě zlomilo,“ připustila.

Darina si ji s despektem prohlédla. „Tebe jo. Mě ne,“ utrousila. Erika jí dosahovala sotva k bradě. A to měřila 163 cm. Nebyla moc vysoká, ale zase tak malá také ne. Darina však měřila skoro 190 cm, na dívku až moc. Výška se tak stala jejím prokletím. Už ani nedoufala, že najde kluka, který by se jí líbil a zároveň byl vyšší než ona.

Viktor by tohle kritérium splňoval. Možná proto ho Erice nemístně záviděla. A i když spolu kamarádily už od základní školy, vlastně jí ho ani nepřála. Se svými do pasu dlouhými tmavými vlasy a tváří, která konkurovala modelkám v časopisech, se domnívala, že se k němu hodí o moc víc než drobná Erika, kterou by leckdo mohl považovat za kluka.

Jenže Viktor si Dariny nevšímal. I když se mu okatě pletla do cesty a snažila se upoutat jeho zájem, ignoroval veškeré její marné pokusy. A to ji hnětlo. Víc, než si chtěla připustit.

Prostranství před školou se plnilo studenty, štěbetajícím houfem hlasů, barev a zvuků. Po chvíli se do změti hlasů přidalo bublání motorů několika autobusů, které je měly dopravit na místo určení. Ještě bylo poměrně brzy. Sotva se rozednívalo, ale čekala je dlouhá cesta, kterou mnozí z nich prospí zkroucení na sedačkách autobusů.

Erika sledovala vyšší ročníky, jak se hrnou do prvního z nich. Viktora mezi nimi neviděla. To ji maličko zaskočilo. Ale jen do chvíle, než ji zezadu kolem pasu objaly jeho teplé dlaně. Otočil ji tváří k sobě a ona ze všeho nejdřív zaznamenala jeho úsměv a oči, ze kterých na ni padala něha a radostné očekávání.

„Ahoj,“ i její rty zvlnil jemný úsměv. „Co tady děláš?“

Jako obvykle se nenamáhal jí odpovědět. Místo toho se shýbl a na její překvapená ústa vtiskl rychlý, palčivý polibek. To nečekané gesto ji natolik zaskočilo, že se ani nebránila. Slyšela, jak Darina a několik dalších spolužáků, kteří stáli poblíž, zalapalo po dechu. Ona sama svůj dech zachytit nestihla. Cítila jeho teplé rty na svých, zdálo se jí, že se jí sotva dotýkají. Jako když ptáci mávnou křídly a vznesou se do oblak, tak rychlé to bylo. Než se stihla vzpamatovat, už se zase narovnával a potutelně se na ni usmíval.

„Ahoj skřítku,“ zamumlal. A pak ji pustil a odcházel, jako by právě nerozbouřil zem pod jejíma nohama, jako by právě nerozbil veškerou její obranu a svět se neotřásl v základech…

Nerozuměla tomu. Proč ji poprvé políbil zrovna teď? Tady? Před všemi těmi zvědavými, mlčenlivými svědky, kteří ani nepočkají, až zmizí uvnitř autobusu, aby si začali vyměňovat své nepodložené domněnky?

Tváře jí zrudly studem. Sklopila oči a shýbla se pro svůj batoh. Darina ji propalovala cizíma, nepřátelskýma očima.

„Tvrdila jsi, že spolu nechodíte,“ obvinila ji vzápětí, když se i ony vydaly k autobusu.

Erika trhla ramenem a pohodila hlavou. Vlasy jí zavlály kolem obličeje. „Taky že nechodíme,“ vzdychla. Je jasné, že tohle jí teď už opravdu nikdo neuvěří.

Proč to Viktor udělal?

Proč ji na to alespoň nějak nepřipravil? Proč neřekl… Ale co by vlastně měl říkat?

To nevyslovené cosi jí svíralo hruď v ocelové obruči. „Já vlastně nevím, co to mezi námi je,“ řekla nakonec Darině, když seděly uvnitř na sedačkách vedle sebe.

Darina si ji prohlížela a marně se snažila přijít na to, co mohlo zaujmout právě Viktora natolik, že o tuhle holku stál. „Něco určitě,“ prohlásila znechuceně. „Proč by tě jinak líbal?“

Erika odvrátila hlavu. „Nevím,“ zamumlala. „Nevím, proč to udělal,“ přiznala neochotně. „My spolu moc nemluvíme.“

Darina ji popadla za rameno a neurvale ji obrátila zpátky k sobě. „A co děláte místo toho?“ naléhala. „Ty s ním spíš?“

Erice se v očích objevila panika. Tváře jí zrudly a první, čeho byla schopná, bylo, že se vylekaně rozhlédla kolem sebe a pátrala, jestli někdo mohl Darinu slyšet.

„Buď zticha,“ zavrčela, čímž v Darině vzbudila podezření, že nějakým způsobem odhalila Eričino tajemství.

Ústa se jí otevřela úžasem. „Jako fakt? Spíte spolu?“

Erika ji zlostně propalovala očima. „Ne. Jak tě to proboha napadlo? Sotva se známe…“

Darina se ušklíbla. „To není překážka,“ utrousila jedovatě. „Pokud vím, ještě nedávno jsi říkala…“

Erika jí skočila do řeči. „Vím, co jsem říkala. A pořád si za tím stojím. S Viktorem jsem nespala,“ šeptala zuřivě. „Přece mě znáš, ne? Do dnešního rána mi nedal ani pusu.“

Darina ji zlostně pozorovala. „A tomu mám věřit? Že ti dá první pusu zrovna ve chvíli, kdy je u toho celá škola?“

„Nevím, proč to udělal,“ namítla hněvivě Erika. Už se zlobila i ona. Na Viktora, na Darinu, i na sebe. Proč se červená? Stydí se snad? Přece nemá důvod. Ale takhle to vypadá, že ten důvod má. Že má co tajit. Že se má za co stydět.

„Dřív jsme si říkaly všechno,“ prohlásila Darina a znělo to skoro smutně. Po hněvu už v jejím hlase nezůstalo skoro nic. Spíš jako by se cítila nesmírně unavená a zklamaná. „Teď mi neříkáš nic.“

Erika zatnula zuby, aby nevybuchla a nezničila to křehké pouto, které je ještě spojovalo. Kam se ztrácí veškeré její jistoty? Domov, přátelství s Darinou?

„Protože není o čem mluvit,“ opakovala. „Vážně spolu nechodíme. Nebo jestli ano, tak já o tom nevím,“ připustila posléze.

„Jak nevíš?“ nechápala Darina.

„Chová se ke mně jako kamarád a většinou mlčí,“ přiznala Erika. „Chodíme na procházky, do kina. Je nám spolu fajn. Ale to je tak všechno, Dari. Dneska mě zaskočil stejně jako všechny ostatní. Nechápu, proč to udělal ani proč zrovna dnes.“

Darina si ji zamyšleně prohlížela. „Možná by ses ho měla zeptat,“ navrhla.

Ano, to by měla udělat. Ale odpoví jí?

Zahleděla se opět z okna, autobusy se zvolna daly do pohybu. Všichni studenti už seděli uvnitř uvelebení na sedačkách. Hlasy kolem se slily do nepřehledného šumu smíchu, šeptání i výkřiků. Pedagogové se ten halas ani nesnažili tišit. Věděli, že po chvíli hlasy utichnou. Cesta všechny ukolébá ke spánku.

Erika se znovu podívala na Darinu. „Já mám asi strach,“ připustila tiše. „Co když se pletu?“

„V čem?“ zeptala se Darina s pochopením.

„Co když si se mnou jen hraje?“ rozvedla své obavy Erika.

Darině v očích blýsklo něco, co okamžitě potlačila, a Erika nebyla schopná říct, jestli ji to znepokojilo nebo vyděsilo. „Myslíš?“

„Nevím, co si mám myslet. Po dnešku nevím už vůbec nic,“ řekla Erika.

Viktor vyhledával její společnost, ale nikdy neměla pocit, že by ho nějak přitahovala. Že by se na ni díval jinak než jen jako na kamarádku. Proč by ji potom ale líbal?

A proč by si k tomu vybral zrovna chvíli, kdy všude kolem stáli jejich společní kamarádi a spolužáci?

Chtěl tím zdůraznit, co k ní cítí? Vyvrátit pochyby a domněnky, které o nich ve škole kolovaly? Proč jí ale nic neřekl?

Proč ji na to nepřipravil?

Musela vypadat zaskočeně, protože to nečekala. Byl právě v tom úmysl?

Doufala už dřív, že ji políbí, ale on to nikdy neudělal. Potlačila své zklamání a zvykala si na to, že zůstanou jen přátelé. Její srdce se sice pokaždé rozbušilo planou nadějí, když se ocitl v její blízkosti, ale navenek nedávala znát, co pro ni jeho společnost znamená. Co s ní dělají jeho oči. Jak se pokaždé rozechvěje, když se jí nečekaně dotkne, když ji vezme za ruku…

Kruci, toužila po lásce, ale když ji začínala poznávat, už si nebyla jistá, jestli je to přesně to, co chtěla. Tolik ji to mátlo. Tolik ji zraňovalo, že neví, co k ní Viktor cítí. Jestli se v něm neplete.

Tolik očekávání, ze kterého vlastně zatím nic neměla.

Až dosud.

Jenže zrovna o takovou pozornost, jakou dnes vzbudili, nestála.

Co vlastně chce?

Usnula uprostřed všech těch úvah a vůbec jí nevadilo, že její hlava naráží do okenní tabule pokaždé, když autobus najede na nějaký hrbolek na silnici. Probrala se těsně předtím, než dojeli na místo určení…

bytovna vypadala nepřívětivě. Stará, věkem zšedlá budova se nakláněla ke straně pod tíhou let, která ji těžce tlačila k zemi. Okna bez záclon působila zašle a odpudivě. Omítka se odlupovala ze zdí a místy mohli zahlédnout holé cihly. Dveře, ze kterých vyšel správce, vydaly ošklivý, uši rvoucí skřípavý zvuk. Darina nevěřícně zírala, kam je pedagogický dozor vede.

„Dělají si srandu, ne?“ zamumlala, když se plazily v chumlu zaskočených studentů k baráku.

„Obávám se, že ne,“ podotkla Erika a vzhlížela vzhůru. Budova vypadala, jako by se měla každou chvíli zřítit.

Kolem nich se prosmýkla Pavla, která dívky odtlačila na stranu. „Ta aby někde nebyla první,“ poznamenala kousavě Darina a mrskla se svým těžkým batohem o zem. „Dál nejdu.“

Erika se také nerozhodně zastavila. „Jak nejdeš?“ zeptala se s údivem.

Darina znechuceně pozorovala ostatní studenty, jak se tlačí ke vchodu. „Chceš se tam s nima mačkat?“ podotkla a opřela se o špinavou zeď, u které postávaly. Erika ji napodobila a hodila svůj batoh také na zem.

„Dobře, počkáme,“ souhlasila.

Dívaly se, jak budova polyká všechny studenty, kteří vešli dovnitř. Nejdřív čtvrté ročníky, pak ty nižší. I Viktor jim brzy zmizel z očí. Nakonec přede dveřmi zůstalo jen pár opozdilců.

„Půjdeme?“ zeptala se Erika a shýbla se ke svému báglu.

„Hmm,“ přitakala nenadšeně Darina. Popadla své zavazadlo a loudaly se za ostatními.

Pokoje nevypadaly o nic přijatelněji než chodba. A ta působila zašle, pochmurně a strašidelně. Erika se obávala, že je nacpou do rozlehlých ratejen, kde bude jedna rozvrzaná postel vedle druhé, ale výsledek je příjemně překvapil. Pokoje byly malé, stísněné, po dvou, po třech nebo po čtyřech. Kromě postelí už se do nich nic moc dalšího nevešlo, ale to jim nevadilo. Do jediné rozvrzané skříně naházely svoje věci a unaveně se svalily každá na svou postel.

Protože se loudaly, pokoje po dvou už byly obsazené. Čekaly tedy, koho k nim přiřadí z vyšších ročníků. Zbylé dvě postele ještě nikdo neobsadil.

Pak dorazily dvě dívky a Erika si uvědomila, že jsou ze třetího ročníku. Viktorovy spolužačky. Neznala je, ale ony znaly ji.

„Ahoj,“ prohlásila první z nich, drobná hnědooká a hnědovlasá dívka. „Já jsem Alice.“ Pak se obrátila ke své kamarádce. „A tohle je Dana.“

Darina představila sebe i Eriku. Když k Erice Alice přistoupila, usmála se. „Tebe znám,“ poznamenala přátelsky. „I když jenom z vyprávění.“

Darina se přisunula blíž, aby jí nic neuniklo. „Z vyprávění?“

Alice se po ní ohlédla. Pak se podívala znovu na Eriku. „Chodíš přece s Viktorem, ne?“ ujistila se nervózně.

Erika na ni zaskočeně zírala. Co má proboha říct?

„Nejspíš asi jo,“ zamumlala nakonec rozpačitě. „Já vlastně pořádně nevím, jestli spolu chodíme. Jsme spíš kamarádi,“ vychrlila ze sebe a pak litovala, že vůbec něco říkala. Tvář jí zalila zrádná červeň.

Darina ji pozorovala a Alice se na ni dívala s pochopením. „On to vidí jinak,“ podotkla s úsměvem. „Neustále o tobě ve třídě mluví.“

Erika cítila, jak ji její srdce opět zrazuje. Naléhavě jí bušilo do žeber, až tu bolest skoro nemohla snést. „A co říká?“

Alice se na ni něžně usmála. „Že se do tebe zamiloval hned, jak tě poprvé uviděl…“

Erika pozpátku zacouvala k posteli a svezla se na ni. Tak on celé třídě vypráví, že se do Eriky zamiloval – ale jí to nikdy neřekl. Proč?

Copak to může těm třem, které se na ni dívají s takovým očekáváním, říct?

Proč s jinými Viktor dokáže mluvit, ale když je s Erikou, slova jaksi nenachází?

Do očí jí vhrkly slzy, které se snažila potlačit. Přece se tady teď nerozbrečí…

Alice k ní přistoupila. „Tys to nevěděla?“

Nějak to uhádla. Už nebylo co skrývat. Erika mlčky zavrtěla hlavou. Pak její rty vypustily sotva slyšitelné slovo. „Ne.“

„Měl ti to říct,“ poznamenala Dana. A za těmi slovy Erika slyšela i to, co nevyslovila: Měl ti to říct dřív než nám…

Bude si muset s Viktorem promluvit. Zeptat se ho… Na co vlastně?

Měla by se cítit šťastně, ale tak se vlastně necítila už dlouho. Nejspíš pochopily, že potřebuje být sama a nějak to vstřebat. Přestaly si jí všímat a začaly si vybalovat svoje věci a povlékat postele. Darina ještě chvíli postávala poblíž Eriky, ale nakonec to čekání vzdala i ona.

Erika využila chvíle, kdy byly všechny zabrané do svých činností, a vytratila se z pokoje. Zamířila po chodbě ke schodišti. Měly pokoj v prvním patře, přízemí zabraly vyšší ročníky. Nebudou přece šplhat po schodišti, od toho mají prváky a druháky.

V přízemí se snažila splynout s přítmím, které tam panovalo. Netoužila, aby ji někdo viděl, jak jde pryč. Nikdo jim sice nezakázal opustit budovu, ale tušila, že jen proto, že dozor neočekával, že by to některý student udělal. Měli si vybalit věci, a ne courat po okolí.

Vyběhla ze dveří, které její odchod zpěvavě zavrzaly do ticha. Snažila se rychle zmizet za rohem, ale právě když si myslela, že je v bezpečí, narazila do někoho, kdo se tam schovával.

Výkřik, který se jí dral z úst, zastavila čísi teplá dlaň. Vzhlédla a poznala ho.

„Viktore,“ hlesla, když měla ústa zase volná a jeho dlaň z nich sklouzla. „Co tu proboha děláš?“

Usmál se. „A co ty?“

Zamračila se. „Já se tu schovávám,“ přiznala. Zlobila se na něj. Mohl za všechen zmatek, jenž cítila. Za všechny pochybnosti, za rozpačité ticho, které se rozhostilo v pokoji, za zklamání, které cítila, když pochopila, že to, co měla vědět jako první, se dozvěděla jako poslední…

Viktor ji k sobě přitáhl blíž. „Já vlastně taky,“ řekl.

Erika se mu snažila vykroutit. „Pusť mě,“ sykla rozzlobeně, když ji pustit odmítl.

„Ty se zlobíš?“ divil se.

„A ty se divíš?“ opáčila vztekle. „Všem vyprávíš, že ses do mě zamiloval – jen mně jsi se jaksi zapomněl zmínit…“

Zčervenal. „Kdo ti to řekl?“

Erika se opírala o jeho hruď dlaněmi a snažila se od něj odtlačit, ale svíral ji pevně, nedokázala s ním hnout ani o milimetr. „To je snad jedno, ne?“ namítla hněvivě. „Je to pravda?“

„Co?“ zeptal se škádlivě. „Že jsem se do tebe zamiloval nebo že o tom nedokážu mlčet?“

Unaveně si opřela čelo o jeho rameno. „Takže to je pravda,“ zamumlala. Pak vzhlédla. „Proč jsi mi nic neřekl?“

Díval se jí do očí. Ty jeho ji naléhavě prosily o odpuštění. „S tebou mnohem raději mlčím,“ přiznal. „Ale říct jsem ti to měl,“ připustil provinile.

„Tak proč jsi to neudělal?“ naléhala. „A proč jsi mě ráno přede všemi políbil?“

Uhnul pohledem. „To jsem neplánoval,“ připustil. „Ale jak jsi tam tak stála…“

Netušila, proč se zdráhá mu věřit. Něco v jeho pohledu ji mátlo.

„Čekala jsem na to od chvíle, co jsme se poznali,“ zašeptala. „A ty to uděláš, když je kolem nás celá škola…“

„Chtěl jsem jenom, aby věděli… Aby pochopili… Že patříš ke mně,“ připustil. „Chtěl jsem ti jen říct ahoj,“ pokračoval rozpačitě. „Ale pak prostě…“

Mlčela a čekala. Nijak mu to neusnadňovala.

Vzdychl si. „Najednou jsi tam stála a já viděl jen tebe. A tak moc jsem tě chtěl políbit, že jsem se nedokázal zastavit,“ řekl. Chtěla mu věřit. Moc mu chtěla věřit.

„Líbilo se mi to,“ přiznala. „Přála bych si, abys to udělal znovu.“

Usmál se. „Ano?“

Oči jí zajiskřily šibalstvím. „Ano.“

Zatáhl ji hloub do roští, které obklopovalo ubytovnu v její zadní části. Než se k ní sklonil, aby jí vtiskl na rty jejich druhý polibek, tentokrát bez obecenstva, zadívala se mu upřeně do očí. „Viktore? Jak to s námi tedy je?“

Zastavil se jen kousek od jejích úst. „Jak to myslíš?“

„Chodíme spolu nebo ne?“ zeptala se na rovinu. Už ji unavovaly dohady. Otázky, na které neuměla odpovědět. Zmatek, který cítila, když na něj myslela.

„Já myslel, že to víš,“ odpověděl.

Zamračila se. „Odpověz mi,“ požádala pevně.

V těch pár vteřinách, než odpověděl, zalitovala, že se vůbec ptala. Ale pak mu rty zjemnila něha. „A co podle tebe znamená tohle?“ zamumlal předtím, než její rty pohltil něžnými, hřejivými ústy a tím ji připravil o všechny pochybnosti, které snad ještě měla.

Líbal ji se zavřenýma očima. Ona ty svoje otevřela a dívala se na jeho tvář. Zajela dlaněmi do jeho vlasů a sevřela pevně jeho hlavu, jako by se bála, že od ní zase rychle uteče. Jeho rty se jí dotýkaly uspěchaně, rychle, chvěly se – nervozitou? Zmateně se rozhlédla kolem sebe a on se od ní odtáhl.

„Nikdo tu není,“ zašeptala. „Nikdo nás nevidí.“

Přitakal. Smutně a náhle jako by se jí vzdálil. Řekla něco špatně?

Vzal ji za ruku a prodírali se roštím zase zpátky. „Myslíš, že nás hledají?“ zeptala se, aby prolomila tíživé ticho, které se mezi nimi rozhostilo.

„Možná,“ utrousil na půl úst.

„Protože já se vrátit zpátky ještě nechci,“ přiznala. Zastavil se a prohlížel si ji.

Pak jí nečekaně zajel oběma rukama do vlasů a prudce si ji přitáhl blíž k sobě. „Jsi jiná,“ zamumlal. „Jsi moje.“

Nerozuměla mu. Možná se ho v tom okamžiku skoro i bála.

„Jak to myslíš?“

Stejně tak prudce, jako si ji k sobě přitáhl, ji i pustil. „Na tom nezáleží,“ odbyl ji. „Pojď…“

Vraceli se zpátky v mlčenlivém tichu. Už zase jen těžko hledali slova, ale tentokrát Erika žádná slova nepotřebovala. Řekl jí všechno, co potřebovala vědět. Co vědět chtěla. K čemu potom další slova?

Někdy mlčet znamená víc než všechna slova dohromady.

Vešli dovnitř a dveře se za nimi se skřípotem zavřely. V chodbě se pohybovalo několik tmavých postav. V tom šeru nepoznala, o koho jde.

Viktor ji zlehka líbl na čelo a ona se vydala po schodech nahoru do svého pokoje. Díval se za ní, dokud se mu neztratila v ohybu schodiště. Nevšiml si, že k němu kdosi přistoupil a sleduje jeho pohled.

„Zbláznil ses?“

Viktor se otočil po hlase a očima se zapíchl do svého spolužáka. „Ne.“

Robert zavrtěl hlavou. „Děláš chybu, brácho,“ utrousil znechuceně. „Tohle nedopadne dobře.“

„Proč myslíš?“ odsekl Viktor naštvaně. Už ho unavovalo, jak mu každý říkal, co by dělat měl – a co ne.

„Ta holka je do tebe blázen,“ poznamenal Robert. „Doufám, že víš, co děláš.“

Ale na tohle mu Viktor odpovědět nedokázal. Už nějakou dobu to totiž nevěděl. Co to v Erice jen bylo, že zapomněl na všechnu opatrnost? Proč ho to táhlo zrovna k ní?

Netušil.

Nechal Roberta postávat v tmavé chodbě a zamířil ke svému pokoji. Už nechtěl poslouchat názory druhých. Nechtěl slyšet, že dělá chybu.

Protože to ve svém nitru dávno věděl.

Ale zastavit ho to nemohlo. Už ne…

o obědě všichni zamířili k nedalekému jabloňovému sadu. Zdál se nekonečný jako nebe nad nimi. Někteří ze spolužáků zaúpěli, když viděli, co je čeká. Erika to přijala s nepředstíraným klidem. Trhat jablka přece není zase taková dřina, jak se domnívala. Nakonec to byla docela legrace. Povykovali na sebe usazení v korunách nízkých stromků, házeli jablka do košíků a ty pak spouštěli druhým, kteří je přendávali do beden.

Někdo měl štěstí na velké plody a bedny se pak plnily jako nic. Ti, kdo tolik štěstí neměli, si nepřestávali stěžovat, ale moc jim to nepomohlo. I malá jablka se musela otrhat.

Erika pracovala ve dvojici s Darinou jako vždycky. Ty dvě byly nerozlučné už od první třídy základní školy. Vždy ve stejné lavici. Žádné tajemství je nemohlo spojit víc než čas, který spolu strávily.

Erika seděla uhnízděná nahoře ve větvích a spouštěla Darině dolů další košík s jablky, když se ozval signál, že pro dnešek mají končit. Darina vysypala koš s jablky do bedny ve chvíli, kdy k nim přišel Viktor.

„Pomůžeš mi s tím?“ zeptala se ho nestydatě, i když musela vědět, že nepřišel za ní, ale za Erikou. Nemohl dost dobře odmítnout. Přece ji nenechá táhnout bednu samotnou. Shýbl se a popadl bednu za druhý konec. Vydali se k valníku, kam jablka vysypávali z beden.

Erika ještě chvíli seděla v koruně stromu a dívala se za nimi. Pak začala slézat dolů. Chytila se poslední větve nad zemí a spustila nohy dolů. K zemi chyběl sotva metr, nebála se skočit. Jenže ve chvíli, kdy se už skoro pustila, ji náhle v pase sevřely čísi pevné dlaně a ona se zajíkla. Její ruce se odlepily od větve a ona přistála na cizí hrudi. Zapotácel se a skoro upadl, protože nepočítal s váhou jejího nestabilního těla. Opřela se o jeho hruď dlaněmi a vzhlédla.

Tohohle kluka neznala. Ale viděla ho často ve Viktorově společnosti, takže to byl nejspíš jeho kamarád.

„Co to vyvádíš, prosím tě?“ vydechla. „Zvládla bych to i bez tvé pomoci.“

Myslela si, že ji pustí, ale pořád ji pevně držel kolem pasu. „Já o tom nepochyboval,“ poznamenal chladně.

Z jeho očí sálal vztek. Nerozuměla tomu.

„Už mě můžeš pustit,“ napověděla mu sarkasticky.

Zrozpačitěl a pustil ji. „Jo, to bych mohl,“ připustil potom. „Já jsem Robert,“ představil se nakonec, protože na něj nedočkavě zírala a očekávala vysvětlení.

„Erika.“

Pousmál se. „To vím,“ přiznal. „Tebe tu zná každý.“

Zamračila se. „Evidentně,“ ucedila přes ztuhlé rty. Tahle popularita ji začínala pěkně štvát. „Tobě o mně Viktor taky vyprávěl?“ zeptala se nakonec.

„Spíš se zeptej, komu ne,“ vyzval ji se smíchem. „Každému vykládá, že je do tebe blázen.“

To se jí nějak nezdálo. Že by kluk tohle veřejně přiznával? Něco jí na celé té situaci začínalo vadit.

„Ale ty tomu nevěříš,“ pronesla tiše.

Chvíli mlčel. Pak zabodl oči někam za její záda. „A záleží na tom snad?“ opáčil.

Z nějakého důvodu si myslela, že by na tom mělo záležet. Jen nevěděla proč. Pak se na ni zase podíval a rty mu zvlnil nesmělý úsměv. „Neber mě vážně,“ doporučil jí. „Někdy prostě strkám nos, kam nemám.“

Dívala se na něj a snažila se pochopit, co tím myslel. „Vy se znáte už z dřívějška, že jo?“ zeptala se. Robert se nechoval jako někdo, kdo Viktora zná teprve tři týdny. Viktor totiž na tuhle školu po prázdninách přestoupil. První dva roky studoval jinde.

Nejistě na ni pohlédl. „Jo,“ připustil nakonec zdráhavě. „Známe se od dětství.“

„Takže o něm víš všechno?“

Tvář se mu uzavřela do nečitelné masky. „Dost.“

Vydali se za ostatními. Chvíli šli mlčky. „Ty máš nějakou holku?“ zeptala se nakonec Erika. Zaskočila ho. Po očku na ni pohlédl.

„Ne, já ne.“

„Promiň, jestli…“

Nenechal ji domluvit. „Ne, to nic. Prostě to nedopadlo, rozešli jsme se.“

Mlčky kývla hlavou, jako by tomu rozuměla. I když tomu rozumět nemohla. Ona se ještě nikdy s nikým nerozešla. Protože až donedávna s nikým nechodila. Viktor byl první kluk, který o ni projevil zájem.

Možná proto měla Darina zlost. Ona si na nezájem kluků stěžovat nemohla. Ale zrovna u Viktora nepochodila. Musela spolknout hořkost z prohry, a to se nedělá snadno. Občas neuhlídala výraz své tváře, takže Erika věděla, že v jejich přátelství začínají vznikat první trhliny. Dokážou ho ještě zachránit nebo ztroskotá kvůli jedinému klukovi, který v Erice viděl něco, co tam nikdo jiný neviděl?

Došli s Robertem k ostatním a zamíchali se mezi spolužáky. Brzy jí zmizel z očí. Hledala Darinu a našla ji zavěšenou právě do Viktora. Konečně si ukradla kousek jeho pozornosti pro sebe. Smála se a skláněla k němu koketně hlavu. Nezdálo se však, že je mu její blízkost příjemná. Očima pátral kolem sebe ve snaze najít někoho, kdo ho před tou holkou zachrání.

Erika se pousmála. Došla k nim a zlehka kamarádku odstrčila. „Dovolíš?“

Darina semkla rty k sobě a uraženě odstoupila od Viktora, aby na své místo pustila Eriku. Pohled, který k ní vyslala, mrazil. Tohle jí nikdy neodpustí…

Ale v té chvíli na tom Erice nezáleželo. Viktor si ulehčeně oddechl. „Jsi rád, že mě vidíš?“ neodpustila si a utekl jí pobavený úsměv.

„Vždycky jsem rád, že tě vidím,“ ujistil ji. „Ale teď jsem tak nějak ještě raději,“ připustil a oba se rozesmáli.

Než šli k večeři, každý se ve společných umývárnách snažil dát do pořádku. Na každém patře byly naštěstí dvoje. I tak tam vládl chaos a nával.

Erika nepospíchala. Jídlo počká. Ale sprcha ne. Když se na ni konečně dostala řada, zůstaly ve sprchách už jen dvě další dívky – ani jednu z nich neznala blíž.

V tichosti se vysprchovala a oblékla si připravené věci. Zamířila k zrcadlu a zvýraznila si oči řasenkou. Vlasy si v rychlosti vyfénovala, aby alespoň maličko proschly. S výsledkem byla docela spokojená. Usmála se na sebe do zrcadla a hodila řasenku do taštičky s líčidly.

Jedna ze dvou dívek už se také oblékala. Zatímco si natahovala džíny, pozorovala Eriku. „Jaký je Viktor v posteli?“

Otázka v umývárně vybuchla jako bomba, kterou někdo nečekaně odpálil. Erika se prudce otočila od zrcadla a pohlédla na tu holku. „Nebo to ještě nevíš?“

Třetí dívka vypnula vodu a začala se utírat. I ona se tvářila zvědavě. Ale mlčela.

Erika také mlčela. Prohlížela si dívku, která tu nestoudnou otázku položila a uvažovala, proč asi.

„Neumíš mluvit?“ dotírala blondýna a přistoupila k ní blíž. „Nebo se bojíš přiznat pravdu?“

„Myslím, že ti do toho nic není,“ našla konečně Erika hlas. „Co je mezi mnou a Viktorem, je jen naše věc.“

Ale věděla, že to tak úplně není pravda. Protože tím, že o tom každému vykládal, jim zároveň dával právo se ptát. A jí to začínalo vadit. Zejména proto, že na jejich hloupé a dotěrné otázky zkrátka neměla vhodné odpovědi. A existují vůbec nějaké?

Obrátila se a odešla z umývárny, aniž čekala na další otázky. Musí to zastavit. Tohle šílenství musí přestat.

Jen zatím nevěděla jak.

Do jídelny se skoro bála vejít. Ale zdálo se, že si nikdo jejího pozdního příchodu nevšímal. Sedla si na volné místo u několika holek z druháku, které osobně neznala. Co nejdál od Viktora. Co nejdál od těch, kteří by se mohli ptát.

Sklopila hlavu a snažila se sníst alespoň pár soust, ačkoli ji chuť k jídlu dávno přešla. Tohle ve svých snech neprožívala. Takhle si lásku nepředstavovala. Je to vždycky takové? Je skutečnost tak odlišná od všech našich představ? Proč místo štěstí cítí spíš podivnou, tupou bolest?

Když odcházela z domova, máma s tátou se zase hádali. Tentokrát na tátu křičela máma. Eriku to natolik zaskočilo a vyděsilo, že utekla z bytu bez jediného slova rozloučení. Na stole v kuchyni jen naškrábala krátký vzkaz. Telefon, který jí pár minut na to začal vibrovat v kapse mikiny, ignorovala. Nechtěla slyšet žádné výčitky. Nechtěla slyšet ani lítost. Nechtěla je zkrátka vůbec slyšet.

Potřebovala zapomenout na hlasy plné zlosti, bolesti, odcizení, na hlasy, které na sebe nepřestávaly útočit s intenzitou, která ji lekala. Co se to s nimi všemi děje? Kam se ztratil ten čas, kdy jim spolu bylo tak hezky jako nikomu dalšímu? Kdy jim prostě stačilo být spolu?

Možná proto jí dokázal Viktor tak rychle poplést hlavu. Protože teď někoho potřebovala. Potřebovala vědět, že na ní někomu zase záleží…

Cítila na sobě něčí pohled, ale odmítala zvednout hlavu a podívat se, kdo se na ni dívá. Umanutě zírala do talíře. Pak na jejich stůl padl čísi stín. Pořád se dívala do talíře a jídlo na něm jí tančilo před očima.

Židle zavrzaly, jak se holky zvedly a jedna po druhé odcházely. Ani tehdy nezvedla hlavu.

Když si sedl naproti ní, strnula a lžící zuřivě míchala zbytky jídla na talíři. Nic neříkal, čekal. Nakonec se na něj přece jen podívala. V očích se jí mihl záblesk nejistoty.

„Ty?“

Robert se rozpačitě zavrtěl. „Čekala jsi někoho jiného?“

Vlastně nečekala. Nebo jo?

Sklopila hlavu zase k talíři. „Co chceš?“ zeptala se skoro nepřátelsky.

„Někdo ti ublížil,“ konstatoval. „Viktor?“

Vzhlédla s údivem v očích. „Ne. On ne.“

I když za tu bolest a za to ponížení, které zažila v umývárně, vlastně vděčila jemu. „Ale zavinil to,“ dodala posléze.

Zachmuřeně ji pozoroval. „Myslel jsem si to.“

Erika odložila lžíci do talíře. „Dejte mi všichni pokoj,“ zamumlala. „Už mě unavuje, jak najednou všechny zajímám zrovna já.“

Rozpolceně ji pozoroval. Pak vzhlédl. Zachytil pohled kohosi za jejími zády. „Byla to Elen, viď?“ prohlásil pak s jistotou. Ohlédla se a spatřila tu holku ze sprch.

„Jestli myslíš tu holku, co na nás zírá…“

Odmlčela se a on přikývl. „…tak máš pravdu. Byla docela milá.“

Nemohl přehlédnout ironii v jejích slovech. „To ona umí,“ připustil. „Nesmíš ji brát vážně. Žárlí no.“

„To myslíš vážně? Žárlí?“ opakovala výsměšně. „To jako na mě?“

Pohlédla zpátky na tu holku. Byla tak krásná jako žádná jiná v téhle budově. Dokonce ani Darina se jí nemohla rovnat. Bylo směšné předpokládat, že by žárlila na holku, co vypadá jako kluk a o kráse se jí může leda tak zdát.

Robert se jí pevně zadíval do očí. „Máš něco, co ona nedostala.“

Erika mu nejistě oplácela pohled. Pousmál se. „A co moc chce,“ dodal ještě.

Její oči se stočily do vzdáleného rohu jídelny, kam zamířila Elen. Ke stolu, kde seděl Viktor. „Chce Viktora,“ upřesnila tiše.

Robert přikývl. „Chtěla ho od první chvíle, jenže on neměl zájem,“ vysvětlil. „Nejspíš pořád doufá, že se to změní…“

Co na to měla říct?

Nakonec se prostě zvedla a odnesla talíř se zbytky večeře k okénku. Robert zůstal sedět u stolu sám. Díval se za ní a přemýšlel, proč to prostě nenechá být. Proč se do toho musí plést.

Jako obvykle na tuhle otázku nenašel odpověď.

A jako obvykle to nakonec stejně odnese on. Vždycky to tak dopadlo. Vzdychl si a pak se zvedl i on. Zalétl pohledem ke stolu, kde seděl Viktor. Elen se nějak vmáčkla na místo vedle něj a snažila se urvat alespoň kousek jeho pozornosti. Moc se jí to nedařilo, ale nevzdávala se.

Tohle nedopadne dobře. To věděl od začátku. Ale nedokázal tomu zabránit.

S povzdechem zamířil ke svému pokoji. Ať si Viktor s Elen poradí bez něj. Nikdy jí neměl dávat naději. Jenže v létě, kdy mu ji Robert představil, ještě netušili, že jim tahle holka způsobí problémy, o jaké ani jeden z nich nestál…

rika na pokoj dorazila první, ale chvíli po ní přišla i Darina. Beze slova zamířila ke své posteli a svalila se na ní.

„Ještě se zlobíš?“ zeptala se Erika tiše a dívala se na kamarádku.

Darina se na posteli obrátila čelem k ní. „Co se to s námi děje? Dřív jsme se přece nikdy nehádaly…“

Erika ji beze slova pozorovala. Ani její rodiče se dřív nehádali…

„Žádný kluk za to nestojí,“ prohlásila nakonec. „Nebo snad přece jo?“

Darina si podepřela hlavu paží. „Viktor možná jo,“ zamumlala nezřetelně. „Ale neměl by.“

„Ty ho taky chceš, viď?“ pochopila Erika. „Víc než zachránit naše přátelství…“

Darina se svalila na záda a zavřela oči. „Tvrdila jsi mi, že spolu nechodíte. Že jste jen kamarádi. Nemohla jsem tušit, že mi lžeš…“

I Erika zavřela oči. Bezmocností. „Nelhala jsem,“ namítla. „Jen mi to prostě neřekl.“

Teď se Darina vymrštila do sedu. „Jenže já jsem se do něj zamilovala,“ vyhrkla. „Nemůžu to změnit. Prostě to nejde…“

Vyčítavě se podívala na Eriku. „A ty ho přece nemiluješ,“ podotkla. „Tak bys mu neměla bránit…“

„V čem? Aby si všiml tebe?“ opáčila sarkasticky Erika. „A jak víš, že ho nemiluju?“

Darina se rozesmála. „To se prostě pozná…“

Eričino srdce v její hrudi zakoplo a spadlo někam hodně hluboko. Zabolelo to.

„Takže už nejsme kamarádky?“

Darina se na ni dívala s odtažitostí, která mezi ně náhle vrostla jako skála. „Prostě mi dej šanci, jo?“

„Mám se s ním rozejít? Nebo co po mně chceš?“

Darina se ušklíbla. Už svou nechuť nechtěla zastírat. „Vždyť spolu stejně nechodíte. Jen si to myslíš.“

„Řekl mi to,“ bránila se Erika.

„Když spolu dva chodí, tak si to říkat nemusejí,“ ujistila ji Darina zle. „Prostě to cítí.“

Někdy je lepší mlčet, napadlo Eriku. Některá slova bolí víc než ticho. A žádné z těch slov už nikdo nemůže vzít zpátky.

Erika v sobě potlačila bolest, která ji tak nečekaně zaplavila. „Kdyby chtěl chodit s tebou, tak to udělal,“ namítla oprávněně. Jenže tohle její kamarádka slyšet nechtěla.

„Takže ty se s ním nerozejdeš?“

Chvíli se na sebe nepohnutě dívaly.

Pak se Erika zhluboka nadechla. „Ne.“

Dopadlo to mezi ně jako prásknutí bičem. „Dobře,“ pronesla klidně Darina. „Jak chceš.“

Otočila se k Erice zády a zbytek večera už nepromluvila. Možná usnula. Ale nejspíš ne. Nejspíš zírala do zdi a spřádala plány, jak získat Viktora a přesvědčit ho, že dělá chybu, když se zahazuje s holkou, která o lásce neví vůbec nic…

áno to nebylo o moc lepší. V pokoji panovala tíživá atmosféra. Alice s Danou si jich nevšímaly, brzy odešly na snídani, a Erika netušila, jak si má k Darině najít cestu – ani jestli o to vůbec ještě stojí.

Když se vrátila z umýváren, Darinu už v pokoji nenašla. Nechápavě civěla před sebe a snažila se přijít na to, proč se jí život začal bortit pod rukama právě teď. Napadlo ji, jestli za to Viktor opravdu stojí. Milovala ho?

Myslela si, že ano. Ale je možné, že už se nevyzná ani ve vlastních citech.

Po snídani se všichni shromáždili před ubytovnou a společně zamířili k sadu. Zůstala vzadu, nechtěla na sobě cítit zvědavé pohledy. Ale těm se stejně nevyhnula.

Viktor se snažil ji v chumlu studentů zahlédnout, ale brzy ho dav pohltil a vlekl kupředu. Viděla jeho vysokou ramenatou postavu obklopenou houfem štěbetajících dívek. Darině se nějak povedlo zůstat v jeho blízkosti. Tentokrát jí v tom Erika nebránila.

Erika se zařadila až na samotný konec houfu. Když po chvíli vzhlédla, zjistila, že vedle ní jde Robert. Jako by ji hlídal.

„Co že nejsi s ním?“ zeptala se po pár krocích napjatě.

Robert se pousmál. „Nerad se mačkám,“ utrousil.

I Erice utekl pobavený úsměv. „Tak tohle máme společné,“ poznamenala.

Po očku si ho prohlížela. Doteď ji vlastně nenapadlo se na něj pořádně podívat. Nebyl tak vysoký jako Viktor, ani tak hezký. Ale jeho tvář působila sympaticky, jeho oči teple hřály. Hnědé krátké vlasy mu vítr rozcuchal. Postavu měl štíhlou, na kluka možná až moc.

„Taky hraješ fotbal?“ zeptala se Erika, když ji nachytal, jak si ho prohlíží.

Ucukl očima stranou. „Ne, já ne,“ přiznal. „Na sport moc nejsem.“

Tím vyčerpala všechny případné otázky, které ji napadly, a zase se mezi ně sneslo rozpačité ticho. Tentokrát ho prolomil Robert.

„Vy jste se s Darinou pohádaly?“ zeptal se nečekaně a upřeně sledoval její tvář.

„Dalo by se to tak říct,“ připustila. I když pořád doufala, že si to nějak vysvětlí. Že to přece nemůže znamenat konec jejich přátelství. I když to tak tedy zatím vypadalo…

„Kvůli Viktorovi?“ pokračoval ve vyptávání.

„Hmm,“ broukla neochotně.

Chvíli mlčel. „Nemá šanci,“ prohlásil nakonec a ji překvapilo, že z jeho hlasu zaznívala jistota, kterou ona necítila.

„Proč myslíš?“ opáčila zaskočeně.

Zastavil se. A ona také. Podíval se jí upřeně do očí. „Prostě to vím,“ zamumlal a vztáhl k ní ruku. Udiveně ji sledovala. Vzal do prstů její neposednou ofinu a odhrnul jí vlasy z obličeje. „Zajímáš ho ty.“

Ale zdálo se, že z toho nemá radost. Už se na ni nedíval.

Ona o tom nějak začínala pochybovat. Kdyby ji Viktor miloval, copak by nechtěl zůstat s ní? Místo toho je tamhle vpředu a směje se s Darinou, Elen a mnoha dalšími…

„Eriko, on…“

Co chtěl říct, se nedozvěděla. Pedagogický dozor na ně zahulákal, ať nezdržují a začnou trhat jablka. Když zamířili k místu, kde předešlý den skončili, Erika zjistila, že dvojice se přeskupily. Protože bedny byly těžké, měly dívky problém je samy unést. Ovšem pro kluky to takový problém nebyl.

Proto nyní tvořil dvojici většinou kluk a dívka. Zaskočeně se dívala, jak Viktor pracuje ve dvojici s Darinou. Jak to jenom dokázala?

Robert si odkašlal. „Je to pitomec,“ uteklo mu, ale ona to nejspíš vůbec neslyšela. Přistoupil k ní a popadl ji za ruku.

„Pojď,“ vyzval ji. „Nejspíš jsme na sebe tak nějak zbyli.“

Měl pravdu. Všichni ostatní už trhali jablka a oni byli jediní, co zůstali bez partnera.

Když se chystala vylézt na strom, nečekal na její souhlas a chytil ji pevně kolem pasu. Než se stihla ohradit, vysadil ji na nejnižší větev tak lehce, jako by vůbec nic nevážila. Chtěla mu vynadat, ale nakonec to neudělala. Shýbla se, aby jí mohl podat košík a mlčky začala trhat jablka.

Moc toho nenamluvili a jí to připomnělo ty chvíle s Viktorem, kdy spolu mlčeli. Nemohla neslyšet, jak s Darinou flirtuje. Nebo ona s ním? A nebylo to jedno?

Slzy se jí tlačily do očí. Nechtěla to poslouchat, ale uši si zacpat nemohla. Robert ji zamračeně pozoroval a měl vztek. Neříkal, že to špatně dopadne? Říkal… Jenže jako obvykle ho nikdo neposlouchal.

Když nastal čas na oběd, začala pomalu lézt dolů. Oči jí podvědomě zalétly k Darině a Viktorovi. Darina se něčemu smála a jeho tlumený hlas zněl také pobaveně. Viděla, jak se dívka k Viktorovi sklání a něco mu šeptá, její rty se téměř dotýkaly jeho tváře. Udělala to úmyslně, nějak musela vycítit, že se na ně Erika dívá…

Erika odtrhla pohled od těch dvou a šlápla na další větev, ale její noha větev minula. Zapotácela se a jedna ruka jí sklouzla z větve, které se přidržovala. Máchla paží ve vzduchu a z úst se jí vydral tichý výkřik. Cítila, jak padá…

Zastavilo ji prudké škubnutí, protože se duchapřítomně zachytila druhou rukou o další větev, kterou míjela. Nohama mrskala ve vzduchu a snažila se pro ně najít oporu. Cítila, jak se ji někdo snaží zdola chytit za nohy, ale nedokázala zůstat v klidu.

Nakonec se mu nějak podařilo sevřít její stehna svými pažemi. „Pusť se,“ vyzval ji. „Neboj, držím tě.“

Protože se držela jen pravou rukou a síla jí ubývala, nemusel jí to říkat dvakrát. I kdyby ji nedržel, už by zemské přitažlivosti nedokázala dál vzdorovat. Ruka se jí sesmekla z větve a celá váha jejího těla dopadla na Roberta. Zakymácel se, stejně jako poprvé, když jí pomáhal slézt ze stromu. Ale tentokrát stabilitu neudržel. Erika cítila, jak klouže po jeho těle níž, až ji držel kolem pasu, ale to už se váleli na zemi oba.

Robert zkřivil obličej, jak mu pád skoro vyrazil dech z hrudi. Erika ho omráčeně pozorovala. „Jsi v pořádku?“ zeptal se, když zase našel hlas. On se ptá, jestli je v pořádku ona?

Mlčky kývla hlavou na souhlas. „A ty?“

Ušklíbl se. „Momentálně o tom pochybuju,“ přiznal.

Sklouzla z něj na stranu, ale když se chtěla zvednout, ještě ji u sebe přidržel. Udiveně se na něj podívala.

„Neměla ses tam dívat,“ zašeptal. „Za tohle nikdo nestojí,“ dodal, když nic neříkala.

Místo, aby se zvedla, skulila se vedle něj. Zavřela oči. Poznala, že se obrátil na bok a pozoruje ji. Otočila se k němu tváří a chvíli na sebe zírali.

„Už nejspíš nemám kluka,“ poznamenala nakonec. „Vlastně ani nevím, jestli jsem nějakého měla.“

Nic neříkal.

„A rozhodně už nemám kamarádku,“ pronesla tiše. „A možná ani domov.“

Netušila, proč mu to říká.

„Není lepší myslet na to, co máš?“ opáčil Robert tiše ve chvíli, kdy už ani nedoufala, že promluví.

Přemítala, co tím vlastně myslel. Co ještě zbývá? Měla dojem, že nic. Že o všechno přišla. Tak nečekaně, tak rychle.

Robert se smutně usmál. „Pořád ještě máš naději,“ řekl. „Nebo ne?“

Přemýšlela nad tím. Měl nejspíš pravdu. Rodiče se možná zase usmíří. Darina si uvědomí, že se chovala hloupě. A Viktor…

Vůbec si nevšimla, že si ji jemně přitáhl blíž a nenuceně ji jednou rukou objímá kolem pasu. Najednou na ně padl stín. Vzhlédli ve stejnou chvíli a spatřili Viktora, jak se na ně rozzlobeně dívá.

„Co tady děláte?“ zeptal se zamračeně. Darina nejistě postávala za ním.

Robert se rychle zvedl ze země a pomohl na nohy i Erice. „Nic podstatného,“ zamumlal. Viktor ho probodával zlostnýma očima.

„Proč se s ní válíš na zemi?“ uhodil na kamaráda.

„Upadla,“ odsekl Robert.

„Ty zřejmě taky,“ nezůstával pozadu Viktor.

Zírali na sebe tvrdýma očima. „Jo, já taky,“ pronesl pak pomalu Robert. „Vadí ti to snad?“

Viktor se neudržel a prudce do něj strčil. „Je to sakra moje holka!“

Robert o krok ustoupil a očima zavadil o Eriku, která je užasle sledovala. „Tak se podle toho chovej,“ doporučil Viktorovi.

Viktor ho znovu odstrčil a přistoupil k zaskočené Erice. Popadl ji za ruku a vydal se rychlými kroky pryč. Doslova ji za sebou vláčel. Otáčela se po Robertovi a snažila se Viktorovi vyškubnout.

Robert ji pozoroval s obavou v očích, Darina se zábleskem zloby. Viktor se na ni nedíval vůbec. O co mu jde, proboha?

Konečně se mu vysmekla. Stáli poblíž ubytovny, zrychleně oddechovali a propalovali se rozzlobenýma očima. „Co si myslíš, že děláš?“ vyhrkla Erika.

„A cos dělala ty?“ zařval na ni Viktor. Ztratil poslední zbytky sebeovládání. „Vždyť tě prakticky objímal!“

Erika o krok ustoupila. „To nedělal,“ namítla slabě. Nejasně si vybavila lehký dotek dlaně na svých zádech, ale rychle tu vzpomínku zahnala pryč.

Ale vina se jí nejspíš odrazila ve tváři, protože Viktorovi se v očích objevil smutek. „Stojíš o mně, nebo o něj?“ zeptal se unaveně a náhle beze zloby.

„A ty?“ opáčila tiše.

Místo odpovědi si ji najednou přitáhl blíž k sobě. Nevšímal si hloučku ostatních studentů, co mezitím došli k ubytovně a se zvědavostí je sledovali. Ani Erika je neviděla. Viděla jen jeho ústa, která se přibližovala k těm jejím.

Políbil ji s trochou paličatosti, cítila na rtech jeho zraněnou pýchu, bolest ze zdánlivé zrady, ale i nečekaně silnou naději. Líbal ji tvrdě, dobýval se do jejích úst, oči zavřené a ona měla pocit, že tam ve skutečnosti ani není. Že je někde úplně jinde. A prožívá to s někým jiným…

Pak zavřela oči i ona a nechala se tím okamžikem unést, chtěla zapomenout na všechny pochybnosti, na všechna bolavá slova, která vyslovili. Chtěla prostě jen být s ním…

A pak ji pustil. Trochu omráčeně od ní odstoupil a bez vysvětlení zmizel za vrzajícími dveřmi. Ohlédla se a vyděsilo ji množství přihlížejících. Stáli tu snad všichni, civěli na ni a čekali, co udělá.

Otočila se a utekla do bezpečí svého pokoje.

Seděla na posteli se sklopenou hlavou a nechtěla vidět nepřátelství, které se Darina už vůbec nepokoušela skrývat. Počkala, až odejde na oběd, teprve pak se odvážila zvednout hlavu. Alice ji zkoumavě pozorovala z druhé strany místnosti.

„Viktora moc dobře neznám,“ pronesla do ticha pokoje. „Ale Robert je fajn kluk.“

Erika se na ni udiveně zadívala. „Proč mi to říkáš?“

Alice na ni mrkla. „Kdybys náhodou nevěděla, kterého z nich si máš vybrat,“ zasmála se.

„Radíš mi, abych se rozhodla pro Roberta?“ divila se Erika. Jako by vůbec bylo o čem rozhodovat. S Robertem přece nemá vůbec nic společného. Snad až na Viktora…

Alice pokrčila ramenem a vyšla z pokoje. Co to mělo znamenat?

Erika se rozhodla, že na oběd nepůjde. Zůstala sedět na posteli a přemýšlela o tom, co se stalo. Uprostřed jejích úvah někdo zaklepal na dveře. Zvědavě se tím směrem zadívala.

Ačkoli nepromluvila, klika se váhavě zhoupla a dveře se pootevřely. Pak víc a dovnitř nakoukla známá tvář. Netušila, jestli má mít radost nebo strach.

Vešel dovnitř bez vyzvání a dveře za sebou tiše zavřel.

„Bylo to zlé?“ zeptal se provinile.

Dívala se do jeho sympatické tváře a teplých, hnědých očí. „Ani ne,“ přiznala. „Posaď se, když už tady jsi.“

Robert se přiloudal k posteli a sedl si vedle ní. Díval se na prošlapané linoleum pod svýma nohama. „Tohle jsem nechtěl,“ pronesl po chvíli ticha.

„Tys mě z toho stromu přece neshodil,“ poznamenala smířlivě.

„Znám Viktora od dětství,“ utrousil nepřítomně. „Kvůli žádné holce takhle nevyváděl.“

„Bylo jich hodně?“ zeptala se s mírnou zvědavostí.

S obavou se na ni zahleděl. Některé věci bylo lepší nevědět. „Vlastně… Ani ne.“

Usmála se. Nejspíš mu chtěla věřit.

„Možná jsi mě neměl objímat,“ prohodila s rozpaky. Teprve teď přiznala sama sobě, že tu horkou dlaň na svém těle cítila. Že o ní věděla.

Robert se nervózně zavrtěl. „To jsem asi neměl.“

„A já jsem neměla předstírat, že o tom nevím,“ připustila posléze a tvář jí mírně zrudla.

Usmál se. Tentokrát to byla ona, kdo se k němu natáhl a odhrnul mu z čela zbloudilý pramen vlasů. „Alice říkala, že jsi prima kluk,“ poznamenala nečekaně.

Trhl sebou. „Alice toho napovídá,“ odbyl ji. „Proč myslíš, že je to pravda?“

Erice utekl rozpustilý úsměv. „Neřekla jsem, že si to myslím.“

„Aha,“ zarazil se a zíral na ni. „A co si tedy myslíš?“

Zavrtěla hlavou. „To ti povím jindy.“

Robert se zachmuřil. „Asi bych měl jít,“ prohlásil. „Než ti způsobím další potíže.“

„Mně nebo sobě?“ zeptala se škádlivě.

Zvedl se a díval se na ni. „Nám oběma,“ zamumlal.

Pak odešel a ona chvíli přemítala o jeho slovech. Začínala chápat, proč si Alice myslí, že je to docela fajn kluk. A proč Viktora tak naštvalo, když je viděl spolu ležet v trávě.

dyž po obědě zamířili opět do sadu, předpokládala, že dvojice, které se utvořily to ráno, zůstanou stejné i odpoledne. A také zůstaly. Kromě dvou.

Viktor na ni čekal před budovou, a než se vzpamatovala, držel ji za ruku a vláčel ji za sebou k sadu. Ohlížela se po Robertovi, ale nikde ho nezahlédla. „Kde máš Darinu?“ zeptala se naštvaně, když ji konečně pustil.

Stáli u stromu, který dopoledne očesávala s Robertem. Viktor se ohlédl za sebe. „Nevím.“

„A nemyslíš, že bys to vědět měl?“

Podíval se na ni a jeho uštvané oči se jí vpily do tváře. „Proč by mě měla zajímat zrovna ona?“

Erika viděla to, co chtěl skrýt. Strach.

„Dopoledne tě zajímala hlavně ona,“ připomněla mu tvrdě. „Tak se k ní vrať,“ doporučila mu. „Já budu dělat s Robertem.“

„To ti za tak krátkou dobu stihl poplést hlavu?“ vztekal se Viktor. Přistoupil k ní a jí se zdálo, že ji chce začít líbat. Bezděčně před ním ustoupila.

„Hlavu jsi mi popletl zatím jenom ty,“ ujistila ho smutně.

Usmál se. Pochopil, že to myslí vážně. „Tak v čem je problém?“ zeptal se pak nechápavě. „Můžeme se prohodit.“

Erika zavrtěla hlavou. „Ne. Ona na tebe čeká a já už mám takhle dost potíží.“

„Vysvětlím jí to,“ navrhl smířlivě.

Dívala se na něj s pevným odhodláním. „Měl jsi na vybranou,“ připomněla mu. „A ty sis vybral ji. Nebudeme v tom dělat zmatek.“

Pochopil, že ji nepřesvědčí. Zatnul zuby a ohlédl se přes rameno, než odcházel. Ona se nemusela ohlížet, aby poznala, že za ní stojí Robert. Nejspíš zaslechl posledních pár slov.

„To jsi neměla dělat,“ podotkl, když se konečně otočila.

Oči jí zajiskřily. „Bojíš se?“

Pár okamžiků mlčel. Pak se mu ústa roztáhla do šibalského úsměvu. „Vlastně skoro jo,“ připustil. „Ty ne?“

Zavrtěla hlavou a vyhoupla se na žebřík. Nepřekvapilo ji, když v pase ucítila sevření dvou horkých dlaní, které ji jemně přidržovaly, aby nespadla. Předstírala, že si toho nevšimla…

ni druhou noc v tom malém přecpaném pokoji skoro nespala. Pořád měla před očima ty dva. Viktora, který jí popletl hlavu. A Roberta. Slyšela, jak se Darina kousek od ní na posteli převaluje a došlo jí, že asi také nemůže spát. Ona měla v hlavě jen jednoho z nich. O tom Erika nepochybovala.

Jejich přátelství zmizelo, jako by se vypařilo. A to si vždycky myslela, že je nic nemůže rozdělit. A přitom stačilo tak málo. Jeden jediný kluk. S uhrančivýma očima a nečitelným srdcem. Pro kterou z nich se Viktor nakonec rozhodne? Možná udělala chybu, když Darině takhle nahrála. Ale ona to musela udělat.

Vzpomněla si na Robertovu tvář, když se k ní skláněl a odhrnoval jí vlasy z tváře. Na jeho slova, kterými ji vyvedl z rovnováhy. Na všechno, co říct chtěl – a neřekl.

Někdy nad ránem ji konečně spánek uchopil do své náruče a všechny myšlenky odvál do noci. Vzbudila se rozlámaná a zmatená snem, který se jí zdál a který zmizel tak náhle, že si nedokázala vybavit, co ji mohlo tak vyděsit.

Seděla na posteli a snažila se probrat, ale pořád byla napůl utopená v tom zvláštním snu.

„Vstávej,“ drcla do ní smířlivě Darina. „Přijdeš pozdě.“

Erika si uvědomila ticho, které v budově nastalo. Skoro všichni už odešli na snídani. A ona tu sedí ve spacím tričku a spodních kalhotkách, ospalky v očích a vlasy rozcuchané spánkem. Vyskočila z postele a začala se horečně shánět po svém oblečení. Naházela na sebe džíny, tílko, mikinu a řítila se do umýváren. Tam se zarazila. Od umyvadla právě odcházela Elen. Jejich oči se do sebe zabodly a ty Eričiny se zachvěly obavou z nečekaného setkání.

Elen si ji pohrdavě změřila. Nejspíš chtěla něco říct, ale nakonec se kolem ní jen protáhla ven a práskla za sebou dveřmi.

Erika se sklonila nad umyvadlem a rychle se opláchla. Pak pohlédla do zrcadla. Vlasy jí poletovaly kolem obličeje. Pročesala si je několika rychlými tahy hřebenem, ale věděla, že jí je vítr stejně rozfouká. Tak proč se snažit…

budovy vyběhla poslední. Už zase. Téměř zakopla o Roberta, který na ni čekal opřený o zeď, ruce založené na hrudi.

„Proč jsi nešel s ostatními?“ zeptala se udiveně, ale zase tolik ji to neudivilo. Snažila se nedat najevo radost, která ji zaplavila, když si uvědomila, že tam na ni čeká.

Odlepil se ode zdi a připojil se k ní. „Věděl jsem, že to nejlepší teprve přijde,“ zakřenil se. Drcla do něj, protože si z ní samozřejmě utahoval a oba to věděli.

Dohnali ostatní a Erika zaregistrovala Viktorův pátravý pohled, který vyslal jejich směrem. Všiml si, že chybí. A zřejmě postrádal i Roberta.

„Jakou jsi měl noc?“ zeptala se zvědavě.

Robert se k ní otočil. „Myslíš jako jestli mi chtěl rozbít hubu?“

Tiše se zasmála. „Hubu? No fuj!“

„Tak se ptáš, jestli mi chtěl dát do nosu?“

Erika se nepřestávala usmívat. „A chtěl?“

Robert mrskl očima po Viktorovi tam vpředu. „Nejspíš asi chtěl,“ připustil. „Ale neudělal to.“

Oba se dívali před sebe. Pak se k ní Robert zase obrátil. „Ale po dnešku to možná udělá.“

Erika ho popadla za ruku, aby ho donutila popoběhnout. „Nebude mít důvod,“ ujistila ho. „Neděláme přece nic zlého.“

Nechal svou dlaň v té její o něco déle, než bylo nezbytně nutné. „To řekni jemu,“ zamumlal.

Teď se zastavila ona. „Hele, měl na vybranou. A vybral si.“

Robert pohlédl na ty dva. „Ji.“

Mlčky kývla. Propaloval ji svýma očima. „A jak do toho zapadám já?“

Neodpověděla mu, ale asi to ani nečekal. Dohnali ostatní a Erika vylezla na strom dřív, než stihl Robert něco říct. Tentokrát se jeho dlaně jejího pasu ani nedotkly.

Když se ozval signál ohlašující polední pauzu, slezla ze stromu dřív, než se vrátil s prázdnou bednou od valníku. Ke stromu dorazil zároveň s Viktorem. Když ho spatřil, položil bednu na zem, pokrčil ramenem a pomalu odcházel pryč.

Viktor k ní přistoupil. „Děje se něco, o čem bych měl vědět?“ zeptal se mírně. Po jeho včerejším vzteku nezůstala ani stopa.

Erika se ohlédla po Darině, ale nezahlédla ji. „Poslal jsem ji napřed,“ vysvětlil, i když se nezeptala.

„Proč?“

Díval se jí upřeně do očí. „Ta holka mi leze na nervy,“ přiznal.

Usmála se. Smutně a tak nějak zlomeně. „A přesto sis vybral ji,“ zopakovala.

„Ale miluju tebe,“ ujistil ji, protože se mu zdálo, že mu uniká.

Jenže ona si tím nebyla vůbec jistá. „Proč vlastně?“ zeptala se.

„Co proč?“ nechápal.

Zadívala se mu do tváře a hledala tam odpovědi, které nenacházela. „Proč já?“

Pořád nad tím přemýšlela. Proč by kluk jako on, kolem kterého se holky doslova rojily, chtěl zrovna ji? Po jediném setkání se přece nemohl zamilovat. Nebo ano?

Pořád pochybovala. Kdy už s tím přestane?

V očích mu seděl stejný smutek, jaký cítila i ona. „Chytil jsem to za špatný konec, viď?“ poznamenal tiše. „Zkazil jsem, co se dalo.“

Přistoupila k němu blíž. „Ne, všechno ne,“ zašeptala. Začínalo to přece krásně. Jen to asi dobře neskončí…

Objal ji a přitiskl ji k sobě. Cítila, jak mu tluče srdce. To její bušilo taky. „Potřebuju tě,“ vdechl jí do vlasů tak tiše, že si říkala, jestli se jí to jenom nezdálo. Jeho dech ji zašimral na krku a ona vzhlédla, aby mu viděla do tváře.

„Taky tě potřebuju, Viktore,“ zašeptala.

edl si k ní ke stolu a všechny tím překvapil. Většinou jedl každý z nich u jiného stolu. On obklopen svými obdivovatelkami a ona… Sama.

Teď jedli spolu. Mlčeli a bylo jim zase dobře. Jako dřív. A přitom se toho tolik změnilo.

Viděla ho teď jinýma očima. I on se na ni díval jinak. Teď v jeho očích viděla to, co tam předtím marně hledala. Něco od ní chtěl.

Nohy se pod ní rozechvěly, když jí to došlo. Ucukla rychle očima a zjistila, že je Robert zadumaně pozoruje. Věděl to?

Po zbytek oběda se raději dívala do svého talíře. Viktor ji vzal za ruku. „Snad se mě nebojíš?“ zeptal se škádlivě. Pochopil, co se jí honí hlavou?

Zčervenala.

„Ne.“

Naklonil se k ní blíž. „Tak přijď dnes večer k nám na pokoj,“ vyzval ji. Propaloval ji pohledem a ona neměla kam utéct.

„Proč?“

Místo odpovědi se jen líně pousmál. „Přijdeš?“

Natáhl se k ní a přitáhl si její ruku blíž. Pohrával si s jejími prsty. A nespouštěl oči z její tváře.

„Nevím,“ zamumlala. „Možná.“

Věděla však, že to nedokáže. Protože věděla, co Viktor ve skutečnosti chce.

Odpoledne prožila jako ve snu. Smysly měla zastřené a zmatek v srdci jí naháněl hrůzu. Robert ji ostražitě pozoroval, ale na nic se neptal.

Když lezla na strom, zapomněl na odtažitost, kterou si dopoledne naordinoval, a znovu ji pevně sevřel v pase. Noha na žebříku jí uklouzla a ona sjela zpátky do jeho náruče.

Přidržel ji u sebe a pátral v její tváři. „Jsi v pořádku?“

Nadechla se a zavrtěla hlavou. „Ne, nejsem.“

Zlehka ji od sebe odstrčil, jako by se bál, že nad sebou ztratí kontrolu. „Raději nahoru polezu já,“ navrhl.

Dívala se na něj, jak šplhá do koruny stromu, a čekala, až jí spustí první košík s jablky dolů. To, co se v jeho očích krátce mihlo předtím, než ji od sebe odstrčil, ji zmátlo. Jako by těch zmatků už nebylo dost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Údolí ticha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.