Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Pád lorda Draysona

Vydání první

Copyright © 2016 Rachael Anderson

All rights reserved

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2246. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Fall of Lord Drayson vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2016

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Lee Avison/Arcangel images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1035-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1036-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Pád lorda Draysona

Ach, jak složitou pavučinu tkáme,

když se poprvé podvádět chystáme!

sir Walter Scott, Marmion

1

Milující rodiče poučili slečnu Lucy Beresfordovou, dceru nyní již zesnulého vikáře, že musí vždycky mluvit pravdu. Bylo to správné a morální a Lucy měla rodiče velice ráda, i proto se ze všech sil snažila řídit touto moudrou radou. Naposledy nevinně zalhala rodičům, když jí bylo jedenáct. Tehdy se vrátila domů celá rozcuchaná po deprimujícím závodě lučních kobylek.

Mladé dámy dobrého vychování kobylky nechytají, nenechávají je závodit ani se o nich nesázejí se syny okolních farmářů. Lucy dobře věděla, že to bylo velice nevhodné, a proto matce řekla, že našla malého ptáčka chyceného v křoví rostoucím v bažině, a proto si zašpinila lem sukně ve snaze, aby ho osvobodila. Tato lež fungovala výborně, dokud Johnův otec nepřitáhl svého synka na vikářství a nepřiměl ho, aby se omluvil a vrátil jí guineu, kterou Lucy prohrála, když se její kobylka rozhodla, že se bude raději slunit než skákat.

Když tak vyšla její lež najevo, rodiče jí nevyčinili ani ji nijak nepotrestali. Pan Beresford se však na dceru podíval se smutným pohledem v očích a řekl: „Velice jsi mě zklamala, Lucille.“

Použil celé její jméno – což nikdy nedělal – a Lucy se ještě nikdy necítila hůř. Od oné chvíle se rozhodla, že se bude vyhýbat nepravdivostem tak dlouho, co bude živa.

O osm let později, ve zralém věku devatenácti let, byla Lucy hrdá na to, že stále ještě tento slib dodržovala, ačkoli v určitých situacích bylo třeba velice kreativního uvažování, aby dokázala říkat pravdu. Byl to třeba případ paní Manningové, kterou potkala, jak spěchá z kloboučnictví s novým kloboukem na hlavě. Ten výtvor měl zvlášť širokou krempu, jež povlávala kolem hubeného a hranatého obličeje paní Manningové, a navíc z něj do všech směrů splývala pestrá modrá pera, takže vypadala jako natřásající se páv.

Spatřila Lucy a pospíšila k ní. „Co si myslíš o mém novém klobouku, Lucy? Právě ho dovezli z Londýna, kde, jak jsem slyšela, jdou takové na dračku.“

Místo aby paní Manningové doporučila, aby tu věc nechala okamžitě poslat zpátky do Londýna, vřele odpověděla: „Je skutečně ohromný, paní Manningová. Vsadím se, že budete středem pozornosti všude, kam vkročíte.“

Zářící paní Manningová popleskala Lucy po ruce. „Ty jsi vždycky takový drahoušek.“ A odcházela s tím strašlivým kloboukem a zářivým úsměvem.

Lucy pokračovala dál také s úsměvem a byla šťastná, že se může stále ještě počítat mezi pravdomluvné. Kdyby byl její otec dosud naživu, byl by na ni hrdý.

O dva dny později, za chladného březnového rána, měla slečna Lucy Beresfordová tu smůlu, že potkala gentlemana, který ji vyprovokoval k tomu, že udělala něco, co by ohromně rozrušilo její matku a co způsobilo, že se otec jistě obracel v hrobě.

Poprvé od chvíle, kdy pronesla před osmi lety svůj slib, jí nestačila tvůrčí úprava skutečnosti ani milosrdná lež. Ne, to co vyšlo z Lucyiných úst, nebylo nic menšího než nebetyčná faleš.

2

„Prodat?“ Erasmus Graham, dlouholetý správce Tanglewoodu, prudce trhl uzdou, až se jeho šedák zastavil. Štětinaté obočí se mu nad vyvalenýma očima spojilo vjedno. „Vy chcete prodat Tanglewood, můj pane?“

„Myslím, že přesně to jsem řekl, ano.“ Colin Cavendish, pátý hrabě z Draysonu, stáhl krempu klobouku víc do obličeje, aby byl lépe chráněn před mrznoucím deštěm. Přestože měl na sobě těžký jezdecký plášť, začínal mrznout. Možná že neměl posílat svého komorníka už ráno do Londýna. Kdyby počasí před několika hodinami nevypadalo tak přívětivě, nikdy by to neudělal. Vlhké oblečení se bez pomoci svlékalo velice špatně.

Colin si povzdechl a rozhlédl se po rozlehlém panství. Uvažoval, co dědeček viděl na tomto strohém a nepřívětivém kusu země. Pod hustými, temnými mračny probleskovala mezi přerostlými stromy v chladném mrholení velká kamenná budova – Tanglewood Manor. Obraz, který vytvářela, ho přímo dusil, takže pocítil náhlou potřebu uvolnit si límec.

Nebylo divu, když matka trvala na tom, že bude vychovávat své děti v kouzelném rodovém domě v essexském Danbury. „Pane, ten dům vlastní vaše rodina po čtyři generace. Váš otec kdysi šplhal po těchto stromech a chytal ryby v potocích pod nimi. A vy si ho nyní přejete prodat!“ Erasmus stále ještě zamračeně hleděl na ono sídlo, přestože ho klobouk před deštěm moc nechránil.

„Není zaštítěný dědickým zákonem, takže ano, přesně to mám v úmyslu.“ Hrabě ukázal rukou k zámečku. „Těch několik sloužících, které tu zaměstnáváme, není schopných ho udržovat v pořádku, celé panství sotva něco vynáší a od Essexu je velice vzdálené. Potřebujeme ho prodat, dokud je to ještě možné.“

„Mohl byste se sem načas vrátit a opravit to tady,“ navrhl správce.

„Z jakého důvodu? Aby ten dům mohl být prázdný dalších dvacet let?“

„A co ctěný pan James? Nebo lady Charlotta či lady Harriett? Nechce tu žít žádný z vašich sourozenců?“

Hrabě se chmurně zasmál při představě, jak by se tu Charlotta cítila – dva dny cesty od Londýna. Považovala by to za nejhorší druh vězení. „Charlotta a James dávají přednost radostem a pozlátku hlavního města a Harriett má stejně jako matka ráda Danbury.“

„Jestli lady Harriett dává přednost venkovu, možná…“

„Matka by o tom nechtěla ani slyšet, Erasme. Je to příliš daleko od Danbury. A jistě znáte lady Draysonovou natolik, abyste věděl, jak umí být přesvědčivá. To díky jejímu naléhání jsme se odstěhovali z Askernu. Nemá cenu se s ní přít. Ať se vám to líbí, nebo ne, Tanglewood bude brzy prodán a přestane mi patřit.“

Erasmus se ošil v sedle a těžce si povzdechl. „Byl jsem si jistý, že jste přijel s lepšími zprávami, můj pane. Vždyť proč byste se sem vypravil jenom proto, abyste mě instruoval, že to mám prodat?“

Arabský kůň hraběte zabočil do strany, zjevně už toužil dostat se z deště do sucha stejně jako jeho pán. „Měl jsem nějaké jednání v Lancashiru, takže to nebyla tak zbytečná cesta. A jak jste prohlásil už předtím, tohle místo něco znamenalo pro otce i dědečka, takže jsem nejspíš chtěl vidět, jestli vyvolá nějaké dojímavé vzpomínky i u mě. Bohužel mi stačil jediný pohled, abych se přesvědčil, že jsem měl pravdu. Tanglewood posloužil svému účelu v rodinné historii a zjevně tam také zůstane. Je mi to opravdu líto kvůli vám, ale jsem si jistý, že mohu přesvědčit kupce, aby si vás nechal. Sloužil jste mé rodině opravdu věrně.“

„Kdybych dělal svou práci dobře, možná byste se nehodlal Tanglewoodu tak dychtivě zbavit.“

Hrabě se chtěl co nejdřív schovat před deštěm a vést další rozhovor uvnitř. „No tak, Erasme, nepřidávejte k pochmurnosti tohoto dne ještě sebelítostivé myšlenky. Pro tohle sídlo jste nemohl udělat víc, jak sám dobře víte.“

Muž si utřel nasáklým rukávem čelo, setřel z něj déšť a rozčepýřil obočí. „Já ani tak nelituju sebe, můj pane. Ale co bude s paní a slečnou Beresfordovými? Co se s nimi stane?“

Ta jména Colinovi nic neříkala. „S kým?“

„Se ženou a dcerou zesnulého vikáře. V současnosti žijí ve vdovském domě.“

„Cože?“ Colinův arab zařehtal, aby dal najevo svou netrpělivost, ale hrabě už se o mladého hřebečka nestaral. Trhl uzdou, aby udržel zvíře v klidu. „Kdo schválil takové opatření?“

„Když reverend přede dvěma roky podlehl plicní chorobě, váš otec nabídl vdovský dům jeho manželce a dceři. Od té doby tam sídlí.“

„Proč jsem o tom ještě neslyšel?“ zeptal se Colin.

„Omlouvám se, můj pane, ale domníval jsem se, že to víte. Váš otec…“

„Byl sentimentální hlupák,“ vložil se do toho Colin, kterého víc než trochu rozhodil nejnovější vývoj situace.

„Pane,“ ozval se vyčítavě správce.

Hrabě zavrhl tu výčitku mávnutím ruky. „Víte moc dobře, že stejně jako všichni ostatní jsem měl svého otce rád. Ale už půl roku rovnám hrozný zmatek, který po sobě zanechal, a když už jsem přesvědčený, že je to u konce, zjistím, že pronajal vdovský dům u sídla, které chci prodat tak rychle, jak jen to bude možné. Dokonce i svatého by to rozčililo, Erasme, a já nejsem žádný svatý.“

„Já vám rozumím, můj pane.“

Hrabě si vzdychl, zatímco zvažoval své možnosti. Tato zpráva samozřejmě všechno zkomplikovala. Beresfordova rodina se bude muset odstěhovat někam jinam ještě předtím, než se panství prodá. Ale jak dlouho to bude trvat? „Jakou dohodu učinila paní Beresfordová s mým otcem? Existuje nějaká písemná smlouva?“

„Ne, můj pane. Váš otec s nimi udělal pouze ústní gentlemanskou dohodu. Přijel z Danbury na pohřeb a já nikdy nezapomenu, jak vzal ruku paní Beresfordové do své a řekl: ‚Dokud budu žít, máte svůj domov ve vdovském domě v Tanglewoodu.‘“ Správce hleděl na hájek, za nímž se podle soudu hraběte nacházel vdovský dům.

Hrabě ulehčeně vydechl. Konečně nějaká dobrá zpráva. „Takže neexistuje nic písemného.“

Erasmus vrhl na hraběte výmluvný pohled a zjevně si neuvědomoval, že se mu v očích objevily slzy. „Vy je máte v úmyslu vyhodit?“

„Pokud mi nenajdete kupce, který by byl ochotný koupit sídlo i s nájemníky ve vdovském domě, nevidím žádnou jinou možnost.“

„Udělám, co budu moct, abych takového kupce našel, můj pane.“

Hrabě se nevesele zasmál. „Jenom jsem žertoval, Erasme. Nejspíš by trvalo roky, než bychom takového kupce našli, a já nejsem ochotný věnovat tomu tolik času. Už jsem se rozhodl. Dámy Beresfordovy si budou muset najít jiné bydlení co možná nejdříve. Můžete jim říct, že mají měsíc na to, aby dům vyklidily.“

„Měsíc! Můj pane…“

Hrabě zvedl ruku. „Tak dva měsíce a už o tom nebudeme mluvit.“

Správce zavrtěl pomalu, ale rozhodně hlavou. „Já to neudělám, můj pane. Nebudu tím, kdo řekne paní Beresfordové a její dceři, že si musejí hledat bydlení někde jinde.“ Podle rozhodného sevření čelistí bylo hraběti jasné, že to správce myslí vážně.

Colin na něj varovně pohlédl. „Můj otec o vás mluvil velice pochvalně, když byl ještě naživu, Erasme. Nedávejte mi důvod, abych vás musel propustit.“

„Nechám se raději vyhodit, než abych jim přinesl takovou novinu, můj pane.“

Hrabě nahlas vydechl, zatímco kůň pod ním úzkostlivě tancoval. „Dobrá. Jakmile dořešíme všechny věci tady, odjíždím do Londýna. Až tam dorazím, řeknu svému právníkovi, aby jim napsal…“

„Teď jste tady, můj pane,“ prohlásil správce. „Proč neurychlíte věci tím, že jim to řeknete sám? Považoval bych za správné, abyste jim to oznámil osobně.“

Colin o správcových slovech uvažoval. Byl by to jistě nepříjemný rozhovor, nebyl by však první, který kdy uskutečnil. A ačkoli to hrabě odmítal přiznat, Erasmus měl pravdu. Dámy Beresfordovy si zasloužily, aby tu zprávu vyslechly přímo od něj.

„Tak dobře, Erasme,“ pravil nakonec. „Řeknu jim to sám.“ Jakmile jim to vysvětlí sám hrabě, musejí pochopit, proč je třeba panství prodat a proč se ony musejí odstěhovat. Celé to lze uskutečnit ještě před večerem, a on se tak dostane blíž k dořešení majetku, který mu byl k ničemu.

3

Lucy drhla na kolenou zvlášť tvrdošíjný flek na kuchyňské podlaze, když zadními dveřmi vešla jediná služebná, kterou si dámy Beresfordovy mohly dovolit. Malá a hubená Georgina se světlými vlasy schovanými pod obnošeným slámově zbarveným čepcem byla vždy pro Lucy víc kamarádka než služebná.

Georgina okamžitě postavila košík s nákupem, který přinesla, a pospíšila si k Lucy. Sukně měla mokré od deště. „Slečno Lucy, tohle byste neměla dělat!“

Lucy si sedla do dřepu a zhluboka se nadechla. Naplnila si plíce vzduchem, který podle ní zůstával v kuchyni až příliš dlouho. „A co bych měla dělat, Georgy? Předstírat, že se zabývám vyšíváním nebo hrou na klavír? Víš až moc dobře, že zrovna neoplývám těmito nadáními očekávanými u dobře vychovaných dívek, a kromě toho se nedá očekávat, že jeden člověk stihne všechno, co je tady třeba udělat. Pracuješ až moc tvrdě. Proto je jenom správné, že bych ti měla občas pomoct.“ A mimo to, pomyslela si Lucy, je docela zajímavé hrát si na služebnou, zvlášť za takového ošklivého dne, kdy musí zůstat doma. Jelikož matka odjela k sestře, aby jí pomohla při porodu, Lucy si mohla dělat, co chtěla, a ačkoli se Georgina snažila říkat jí, jak se má chovat, nemohla na tom trvat.

„Já rozhodně nedělám víc než každý v mém postavení,“ odtušila Georgina, „a vy máte spoustu talentů vyhrazených slušně vychovaným dívkám.“

Lucy tázavě zvedla obočí. „Jako například?“

Georgina zvedla Lucy na nohy bezpochyby proto, aby zatím dokázala vymyslet alespoň jeden Lucyin takzvaný „talent“.

„Vždycky si ráda přečtete dobrou knihu,“ odpověděla jí po chvíli.

Lucy si škádlivě přitiskla prst na rty. „Pšt, Georgy. O tom raději nemluv. Byla bych nerada, kdyby mě lidé pokládali za příliš vzdělanou.“

Georgina vytrhla rejžák Lucy z ruky a hodila ho na stůl. „Lepší vzdělaná dáma než služka, slečno. A ta skvrna na podlaze už tu byla, když jsme sem přišli. Ta nezmizí, ať ji drhnete sebevíc. Takže teď sundejte zástěru a čepec a pokuste se zase jednou chovat tak, jak máte. Ve městě se říká, že by sem měla brzy přijít nějaká návštěva. Řekl mi to sám pan Graham.“

Lucy si nechala zástěru uvázanou kolem pasu a položila dlaň na stůl. „Ach, to je švanda. Není to nějaký bohatý, dávno ztracený příbuzný, co myslíš?“

„Ne.“

„Tak konstábl v honbě za zlosynem?“

Georgina se tomu zasmála. „Myslím, že ne, slečno.“

„Tak možná svobodný gentleman, který zaslechl o mých… nadáních a milé povaze a přichází se mi dvořit? Ano, určitě to bude něco takového,“ dělala si Lucy legraci a vyklepávala ze zástěry prach. „Myslím, že nejlepší bude, když mě uvidí, jaká skutečně jsem, že, Georgy?“

„V tom jsme stejného názoru, slečno,“ pravila služebná a stáhla jí čapku z hlavy. „Stále zapomínáte, že jste dcera pana a paní Beresfordových.“

Lucy vzdychla. „Takhle to zní hrozně nudně.“

Georgina se usmála a pohladila Lucy po tváři. „Vy rozhodně nejste nudná, slečno. A teď sundejte tu zástěru. Já teď jdu pro čerstvé mléko k McCallisterovým, tak nezapomeňte na své dobré mravy, zatímco budu pryč, a nepouštějte nikoho dovnitř, než se vrátím.“

„Myslela jsem, že ty máš přijímat rozkazy ode mě, a ne naopak,“ bránila se Lucy.

„Ne, když je vaše matka pryč a já jsem jediná dospělá osoba tady kolem.“ Georgina se usmála a hned potom vyšla ze dveří a zavřela je za sebou. Rozvažující Lucy zanechala samotnou v kuchyni.

Lucy téměř okamžitě pocítila návrat dřívější nudy. Naklonila se dopředu s lokty opřenými o stůl a s bradou v dlaních. Co teď? Možná by mohla zajít na sousední sídlo navštívit pana Shepherda. Vždycky se s ním dalo zajímavě popovídat, ačkoli v poslední době se začal zabývat etymologií, protože si předtím přečetl knihu na toto téma, a Lucy vůbec necítila touhu zjišťovat latinské či řecké kořeny slova „aliance“ nebo „chaos“.

Domem se ozvalo hlasité zaklepání, až se Lucy polekala. Že už by tu byl ten tajuplný návštěvník? Uhladila si vlasy a vyšla z kuchyně na chodbu.

Zhluboka se ve vstupní hale nadechla, a když otevřela těžké, dřevěné dveře, zjistila, že před nimi stojí nějaký muž.

Nejdřív její pozornost přitáhly jeho oči pod krempou černého klobouku. Mezi sestříhanými kotletami zářily modře a inteligentně a vyzařovaly složitost i tajemnost jeho osobnosti.

Sundal si mokrý klobouk, aby ji pozdravil, a odhalil tak husté, vlnité, světle hnědé vlasy. Lucy studovala jeho osobu a uvažovala, kdo by to mohl být a jaké jednání má s její rodinou.

„Přišel jsem navštívit paní Beresfordovou, jestli mě ohlásíte.“ Hloubka jeho hlasu ladila s hlubinami jeho očí a Lucy si byla jistá, že dosud nikdy nespatřila nikoho tak hezkého. Byl vysoký, širokoramenný a dokonale oblečený od cestovního kabátu a prostého šátku na krku až k perfektně vyčištěným botám – prostě byl v ostrém kontrastu s jejím neuspořádaným vzhledem.

Pročistila si hrdlo. „Obávám se, že paní Beresfordová tu není. Možná bych vám mohla nějak pomoci já.“

Zjevně se mu ta odpověď nelíbila. Sevřel čelisti a rty se mu stáhly do úzké linky. Když hned neodpověděl, Lucy pohlédla za něj do mrazivého deště až tam, kde stál u sloupku přivázaný nádherný černý arab.

„To je váš kůň, pane?“ zeptala se a byla připravena nabídnout mu pro to ubohé zvíře místo ve stáji.

Otočil se po směru jejího pohledu, ale poté se znovu obrátil k ní a suše poznamenal: „Tohle zvíře jsem až doteď nikdy neviděl.“

Lucy se stočily rty v úsměvu. „Vy si ze mě střílíte, že, pane? Chcete tím naznačit, jak hloupou otázku jsem položila? Víte stejně dobře jako já, že to zvíře je skutečně vaše.“

„Nikdy byste si neměla okamžitě dělat o cizincích nějaký názor,“ poznamenal.

„Vy jste cizinec?“ opáčila. Její zvědavost každým okamžikem vzrůstala.

„Možná.“ Víc neprozradil.

Aniž by se Lucy urazila, kývla směrem ke koni. „Má to zvíře jméno, nebo je to také hloupá otázka?“

Muž si ji chvíli prohlížel, jako by zvažoval, jestli je hodná toho, aby jí tu informaci sdělil, ale nakonec odvětil: „Darling.“

„Prosím?“

„Jmenuje se Darling.“

Chvíli si ho prohlížela, jestli si nedělá legraci. V očích se mu objevil náznak humoru, jako by ji vyzýval, jestli mu uvěří. „Tak si přece jen myslím, že to míníte vážně.“

„Ano.“

„To přece nejde. Žádný řádný člověk by nepojmenoval svého koně Darling.“

„Třeba nejsem řádný.“

„Začínám si myslet, jestli to skutečně není ten případ.“

Rty se mu na okamžik zvedly, než je opět vyrovnal do přímé linky. „Když to musíte vědět, měl jsem okamžik slabosti, v němž jsem slíbil své veselé neteři, že může mého příštího koně pojmenovat po svém. Jakmile to bylo rozhodnuto, už jsem jí toho Darlinga nemohl vymlouvat. Nejspíš jsem měl na ten slib zapomenout a dát mu jméno, které by víc vyhovovalo jeho pohlaví i letoře, ale běda, jsem muž, který drží slovo. Takže ho musím buď prodat, což by byla škoda, nebo mu říkat Darling.“

Lucy byla okouzlena tím, že má slabost pro svou neteř, a řekla: „Mohl byste vynechat L a říkat mu Daring, což znamená smělý, nebo něco víc mužného.“

Stiskl rty k sobě, jako by to rozvažoval. „To není špatný nápad. Možná by mi neteř dovolila, aby Darling bylo jeho příjmení.“

„A Daring jeho křestní jméno?“

„Přesně tak.“

„Daring Darling?“ zasmála se Lucy. „Na tom by si člověk zlomil jazyk.“

„Ach, to je právě to geniální, protože moje neteř má moc ráda aliteraci. Ani tomu nemůže být jinak, když se jmenuje Amelia Applegateová.“ Nyní se tvářil uvolněně a byl ještě hezčí než předtím.

„Musím si poupravit svůj původní odhad o vás, pane. Každý člověk, který má rád svou neteř, musí být alespoň trochu řádný.“

Ta chvála na něj měla podivný účinek. Místo aby se usmál, srovnal rty do úzké linky. V okamžiku se z něj opět stal ten formální, prkenný gentleman, který se původně objevil u jejích dveří.

„Obávám se, že mě soudíte až moc příznivě,“ pravil. „A když teď budete tak laskavá, řeknete mi, kdy by měla být paní Beresfordová doma?“

„Za čtrnáct dní.“

„Za čtrnáct dní!“ Jestli až dosud nebyl popuzený, nyní se skutečně rozzlobil. Zjevně pro něj bylo nemyslitelné, že by se Lucyina matka vrátila až za čtrnáct dní.

S ústy zvednutými do šibalského úsměvu mu pokynula rukou dovnitř. „Nevadilo by vám tu na ni počkat?“

Chvíli udiveně mrkal, jak ho tou nabídkou vyvedla z míry. „To určitě žertujete.“

„Samozřejmě,“ zasmála se Lucy. „Přestože konverzace s vámi byla tak zábavná, myslím, že by bylo velice nevhodné dovolit vám, abyste vešel do domu, když tu není ani moje matka, ani služebná.“

Rozevřel oči dokořán a přejel udiveným pohledem po jejím vzezření. „Vy jste slečna Lucy Beresfordová?“

Rychle se mu uklonila. „Je mi potěšením, pane. Myslel jste si, že jsem služebná?“

Nesnažil se předstírat něco jiného. „Samozřejmě že jsem si to myslel. Přišla jste mi otevřít dveře a máte na sobě zástěru, proboha. A vlasy vám… Ale na tom nezáleží.“ Byl alespoň tak duchapřítomný, že větu nedokončil.

Lucy se sevřelo nitro při představě, co si musel myslet. Nestává se každý den, aby si ji hezký muž spletl se služebnou, ona však odmítala, aby ji zneklidnilo, jak byl šokovaný jejím zjevem a nedostatkem slušných způsobů. Místo toho zvedla bradu a obrátila k němu ruce dlaněmi vzhůru. „A všiml jste si také mých rukou? Mám je celé rudé a špinavé od drhnutí kuchyňské podlahy.“

I nadále na ni civěl s otevřenými ústy. Několikrát s nimi pohnul naprázdno, než promluvil. „To žijete v takové chudobě?“

Lucy odmítala jeho starostlivost i soucit. Odmávla tu otázku jednou rukou. „Ne, samozřejmě že ne. Jenom jsem se prostě nudila, to je všechno.“

„Vy drhnete podlahu, abyste se nenudila?“

„Jediná další alternativa je vyšívání nebo hra na klavír,“ prohlásila a oči jí vesele tancovaly.

Znovu pohnul rty jakoby v náznaku úsměvu, ale místo toho se opět zatvářil strnule. Ten tvrdošíjný člověk se odmítal usmát. Možná to bylo jen dobře. Pokud by přitom byl ještě přitažlivější, Lucyino srdce už by to nejspíš nevydrželo.

„Jsem vůči vám v nevýhodě, pane,“ pronesla. „Vy o mně zjevně víte, ale já dosud nemám nejmenší tušení, kdo jste vy.“

Pročistil si hrdlo a možná se přitom snažil uklidnit. „Omlouvám se, že jsem se nepředstavil hned na začátku. Jsem Colin Cavendish, hrabě z Draysonu a současný majitel Tanglewoodu.“

Lucy zkrabatila čelo. Vypadalo to, že to myslí vážně, ale… „To je zajímavé, pane, ale já jsem potkala lorda Draysona ani ne přede dvěma lety, a vy vůbec nevypadáte jako on.“

„To doufám, že ne,“ odtušil ten muž. „Otec byl plešatý a statný, s červeným nosem. Já se naštěstí podobám spíš matce.“

Lucy přešel veškerý humor, když si uvědomila to nepopsatelné slovo skládající se ze tří písmen. „Byl?“ zeptala se hlasem podobným šepotu.

„Se smutkem vám musím oznámit, že zesnul loni v létě.“

Lucy vylétla ruka k ústům. Netušila, proč ji ta zpráva tak rozrušila – téměř ho neznala –, avšak zesnulý lord Drayson byl na jejich rodinu tak hodný, poté co zemřel její otec. Hrabě tehdy přicestoval celou tu dlouhou vzdálenost na jeho pohřeb do Askernu, a když se dozvěděl, že ovdovělá paní Beresfordová tu zůstala pouze s nedostatečným příjmem, nabídl jim svůj vdovský dům. Od té doby ho Lucy chovala ve velké úctě a zpráva o jeho úmrtí ji velice zarmoutila. Matka si to bude bezpochyby brát ještě víc.

„Je mi upřímně líto vaší ztráty,“ podařilo se jí vyslovit. Jestli někdo věděl, jaké to je, ztratit milovaného rodiče, byla to Lucy. „Nevěděla jsem o tom – ani matka –, jinak by mě o tom určitě informovala. Proboha, vypadal tak mladě a vyrovnaně… ale to byl i můj otec, předtím než…“ Zvedla k němu smutné oči. „Život umí být hrozným způsobem nepředvídatelný, že?“

„Ano.“ Lord Drayson vůbec nevypadal, že by mu byl tento obrat v konverzaci příjemný.

Odkašlal si a odvrátil oči z Lucyina obličeje. „Doufal jsem, že si budu moct promluvit s vaší matkou, ale nemohu zůstat v Askernu dalších čtrnáct dní, abych počkal na její návrat, takže se obávám, že budu muset probrat svůj problém s vámi.“

„Jaký problém?“ Lucy se stále ještě soustředila na věci minulé, vzpomínala na pevný stisk ruky, laskavá slova a slib, že mohou žít ve vdovském domě, jak dlouho budou potřebovat.

„Jako nový hrabě z Draysonu kontroluju svůj majetek a provádím nutné změny v držení některých statků. Neříká se mi to snadno, ale musím vás informovat, že chci panství Tanglewood prodat, jak nejrychleji to půjde.“

Slova „Tanglewood“ a „prodat“ účinně zapůsobila na Lucyinu mysl a vrátila ji do přítomnosti. „Co jste to říkal?“ vyděsila se. „Že máte v plánu prodat Tanglewood?“

Hrabě si hrál s kloboukem a nechtěl se jí podívat do očí. „Bude nabídnut ke koupi okamžitě, jakmile vy a vaše matka učiníte opatření, abyste se přestěhovaly jinam. Doufám, že dva měsíce by vám měly stačit.“

Lucy zalapala po dechu. Opatření? Dva měsíce? „Ale toto je náš domov, můj pane. Jak můžete…“

„Promiňte,“ opravil ji jemně, „ale myslím, že je to můj domov.“

„Ne.“ Lucy byla rozhodnutá, že ji musí pochopit. „Je to váš dům, ale náš domov.“

Konečně zvedl tmavé, tajemné oči, aby se střetl s jejím pohledem. Ačkoli stále mluvil jemně, znělo to zároveň i tvrdě. „Ale vy ten svůj takzvaný domov nevlastníte, že ne?“

Pokud Lucy zčervenala, bylo to jenom kvůli tomu, že se vyděsila, jak ji chytil za slovo. Krev v žilách jí začala prudce pulzovat strachem a zároveň i hněvem. Z úst lorda Draysona to znělo tak snadno. Učiňte opatření – jako by stačilo rychle napsat vzkaz a poslat ho nějakému blízkému příbuznému. Avšak těch pár příbuzných, které dámy Beresfordovy měly, na tom nebylo lépe než ony, a Lucy ani matka by nikdy neklesly tak hluboko, aby žádaly pomoc od těch, kteří si nemohli dovolit jim ji nabídnout.

A co jim zbývalo jiného?

Lucyina matka si už nyní přivydělávala spravováním oděvů a Lucy jako šikovná zahradnice prodávala v teplejších měsících své vysoce ceněné růže. Byl to jediný způsob, jak si udržet Georginu, mít koně a jídlo na stole. Bez tohoto domu by nepatrné peníze, které dostávaly, všechny padly na nájem jiného, mnohem menšího domu. Jak by to mohly zvládnout?

Nový hrabě z Draysonu byl zjevně ve všem pravým opakem svého otce – jak vzhledem, tak vlastnostmi –, protože to vypadalo, že je mu jedno, že za dva měsíce budou vdova i její dcera bez domova.

Lucy potlačila svou pýchu natolik, že ho začala prosit. „Váš otec nám dal slovo, že můžeme žít v tomto domě bez omezení.“

„Můj otec se mi o vás ani o vaší matce nikdy nezmínil ani slovem, a z toho, co jsem pochopil, jste nikdy nepodepsali žádnou smlouvu.“

„Ne,“ přisvědčila váhavě Lucy a cítila, jak se každým okamžikem vytrácí její elán. „Nikdy nám ani nepřišlo na mysl žádat ho o smlouvu. Zdálo se nám, že slovo gentlemana je zcela dostatečné.“

„Ale teď už ten dotyčný gentleman není mezi živými.“

Lucy mu pohlédla do očí. Jak může být tak necitelný? Jeho otec byl báječný, a dokonce i o jeho matce se říkalo, že je dobrá a laskavá žena. „Takže vy nebudete ctít slib svého otce, přestože tvrdíte, že vy sám držíte slovo?“

„Byl to jeho slib, ne můj.“

„Aha,“ opáčila Lucy, ačkoli jediné, co chápala, bylo, že ten odporný chlap hledí víc na svou peněženku než na skutečného člověka.

Lord Drayson si povzdechl. „Určitě už jste si všimla, že zámeček Tanglewood chátrá. A rozhodně by se mi nevyplatilo, kdybych zrestauroval dům do neposkvrněného stavu, v jakém by měl být. Ano, měly by se učinit kroky, aby se zvýšily výnosy a aby panství bylo opět lukrativní, ale proč bych na to měl já věnovat čas i peníze, když moje rodina už o něj nemá zájem? Toto panství mělo být prodáno, hned jak se rodina přestěhovala do Danbury, avšak nebylo, a já mám teď na starosti panství, jehož prodej vynese mnohem méně peněz, než je jeho skutečná hodnota, kvůli jeho současnému špatnému stavu. Té složité situaci snad rozumíte i vy.“

„Ne tolik jako rozumím té své, můj pane,“ pronesla odtažitě Lucy.

„Je mi to líto. Opravdu. Ale už jsem se rozhodl. Tanglewood se prodá.“

„A bez ohledu na slib vašeho otce máme já a má matka pouze dva měsíce, abychom si našly jiné místo k životu.“

Lord Drayson si pohrával s kloboukem a díval se jinam. „Jestli vám to pomůže, můj správce vám poskytne pomoc při hledání nového bydlení…“

„Děkuju vám, pane, ale my jsme dokonale schopné najít si vlastní domov,“ odtušila Lucy. Její pýcha odmítala, aby přijala od tohoto muže sebemenší pomoc.

„Považoval bych si za čest, kdybyste mi dovolila jakkoli vám pomoci.“

Po tomto vyjádření zmizel veškerý zbytek sebeovládání, který Lucy dosud měla. „Jak můžete mluvit o cti, když žádnou nemáte? Ukázal jste svou pravou tvář, pane, a já nezmenším vaši vinu tím, abych od vás či od kohokoli z vaší rodiny přijala jakoukoli pomoc. A teď, prosím, odejděte. Ať už jste pryč.“

Strnul a pevně sevřel čelist. Chvíli nic neřekl. Poté se lehce uklonil. „Jak si přejete. Hezký den, slečno Beresfordová.“

„To tedy určitě, můj pane,“ zamumlala Lucy, než s pořádným prásknutím zabouchla dveře. Sevřela ruce v pěst a začala přecházet po salonu, aby tak ze sebe dostala frustraci a ještě víc prošlapala už tak ochozený koberec. Hlavou jí poletovala jedna starost za druhou. Jen tím rozdmýchávala svůj hněv a rozčilení. Ten zlotřilý lord nebyl schopný vidět nic než svůj vlastní užitek. Neptal se, co se stane s dámami Beresfordovými – nejspíš se domníval, že jim tím stěhováním způsobí pouze malou nepříjemnost. Napadlo ho vůbec někdy, proč ona i matka žijí z dobročinnosti ostatních? Bylo to velice neobvyklé uspořádání a každý zodpovědný člověk by se alespoň pokusil porozumět jejich situaci, než by jim pohrozil, že je vystěhuje ze svého domu.

Ano, Tanglewood potřeboval opravy, bylo však faktem, že lord Drayson měl peníze, a proto také různé možnosti. Mohl by dům opravit a panství zase pozvednout. Nebo by se mohl pokusit najít nového majitele, který by dovolil dámám Beresfordovým zůstat bydlet ve vdovském domě. Měl by učinit vše, co by bylo v jeho moci, aby se postaral o rodinu, jež kdysi nabídla službu jeho rodině.

Dámy Beresfordovy naopak žádnou jinou možnost neměly. Snažil se to uvážit? Ne. Nechtěl si podle Lucy dělat ještě další starosti, protože měl už svých starostí dost. Bral Tanglewood jako oprátku na krku a Beresfordovy jako uzel, který tu oprátku drží na místě. Čím dřív je bude moci od sebe odříznout, tím dřív bude volný.

A tím dřív se Lucy s matkou ocitnou na ulici.

Colin se vyhoupl do studeného, mokrého sedla a vzal uzdu do rukou v rukavicích. Mlaskl jazykem, na což Darling okamžitě reagoval a odnášel pána pryč od toho domu i obtížné ženy uvnitř.

Když teď konečně poznal mladou slečnu Beresfordovou, pochopil, proč by se Erasmus raději nechal vyhodit z práce, než aby tu uličnici konfrontoval s tak špatnými zprávami. Byla zjevně vychována bez jakéhokoli ponětí o slušném chování, protože jinak by se ve dveřích neobjevila oblečená jako služka, nemluvila s ním tak upřímně ani se nezměnila v rozmazlené děcko, které ho obvinilo, že nemá žádnou čest.

Přijala pomoc, kterou jí nabízel? Ne. Snažila se ho pochopit? Ne. A zůstala alespoň sebeméně slušná? Ne. Byla neomalená, odměřená a slepá k faktu, že přece nemůže od nikoho žádat, aby držel neužitečný majetek jen kvůli dvěma nájemníkům.

A kvůli nedostatku její sebekontroly byl Colin přinucen, aby si teď připadal jako skutečný hulvát.

„K čertu s tím vším,“ zamumlal a pobídl koně k rychlejšímu běhu. Čím dřív se dostane pryč z Yorkshiru, tím lépe. Colin udělal to, co Erasmus nedokázal. Oznámil Beresfordovým tu novinu, a jeho správce už se o to bude muset postarat dál, ať se mu to líbí, nebo ne.

Colin se naklonil dopředu, aby kůň mohl běžet ještě rychleji. Když projížděli zatáčkou, podklouzly Darlingovi nohy na kluzké pěšině. Kůň zakolísal a poskočil z pěšiny do hlubokého bahna. Colin vylétl ze sedla do strany. Na okamžik pocítil šok, ale hned nato narazil hlavou do něčeho tvrdého.

4

„Slečno Lucy, slečno Lucy, pojďte honem!“ Georginin vzrušený hlas se rozléhal ozvěnou ve skromně zařízeném pokoji, kde Lucy rozčileně rázovala sem a tam a promýšlela různé způsoby, jak se zbavit nového hraběte z Draysonu.

Zvedla sukně a hnala se ke služebné, která se opírala o zábradlí a vypadala stejně bledě jako šedivé mraky venku.

„Je tam m-muž,“ koktala Georgina. „M-mrtvý, na silnici. Je tak bledý a modrý. Vypadá, že už tam chvíli leží. A…“

Lucy nečekala na nic dalšího. Vylétla předními dveřmi a nezdržovala se ani tím, aby si přehodila plášť nebo nasadila čepec, či dokonce si vzala pevné boty. Běžela po příjezdové cestě dolů. Do tváře ji bil ostrý déšť, jako by ji bodaly tisíce jehliček, a nedovoloval jí vidět. Střevíčky jí okamžitě nasákly vodou, až jí z toho mrzly nohy od prstů až po kotníky, zatímco do podrážek ji píchaly kamínky. Přesto běžela dál tak rychle, jak jí umožňovala kluzká cesta.

O několik zatáček dál konečně toho muže spatřila. Zarazila se u něj se široce rozevřenýma očima. Byl to opravdu, jak se obávala, lord Drayson, ležící v nemotorné pozici přes cestu. Namodralý nádech jeho pleti skutečně vyvolával dojem, že je mrtvý – což byl přesně osud, který mu Lucy ještě před okamžikem přála. Nedaleko něj ležel jeho klobouk, nyní celý promočený a zmačkaný.

Ach ne! Jednu ruku si tiskla na bouřící se žaludek a druhou si přikryla ústa. Že by to způsobilo její přání? Bůh přece určitě ví, že nikdy vážně nepřála nikomu takový osud, ani tak hroznému člověku, jakým byl hrabě.

Lucy neměla vůbec tušení, co má dělat. Tělo jí stále víc svíral chlad, až se z toho celá roztřásla. Nejdřív tělo, pak ruce a nohy a nakonec se jí rozechvěly i rty. Jak tam šokovaně stála, přitáhl její pozornost nepatrný pohyb. Přestala na okamžik dýchat. Popošla o několik kroků blíž a pozorovala přitom mužovu hruď. Určitě se zvedala, i když jen lehce, což znamenalo, že hrabě stále ještě dýchá. Lucy prudce vypustila zadržovaný dech. Nebyl mrtvý. Její hrozné přání se nesplnilo.

Bohudíky!

Její úleva však byla jen chvilková. Ačkoli byla vděčná za to, že lord Drayson je pořád ještě mezi živými, moc se jí nechtělo mu pomáhat – jelikož jí před chvílí způsobil tolik starostí. Proč nemohl spadnout z koně o kousek dál, kde by ho našel někdo jiný?

Když si vzpomněla na koně, kde vlastně Darling je? Lucy se rozhlédla po okolí, ale hezkého araba nikde neviděla. Možná běžel pro pomoc a brzy přivede ochotnějšího zachránce, než je ona.

Lucille Beresfordová, jak můžeš uvažovat tak ošklivě! kárala se. Musí si vzpomenout na otcovo oblíbené kázání o milosrdném Samaritánu a tomuhle muži pomoct, avšak poskytnout pomoc někomu, na němž jí vůbec nezáleželo, byla ohromně nepříjemná představa.

Georgina přiběhla bez dechu, postavila se Lucy po boku a zjevně vyděšená lomila rukama. „On je mrtvý, že? Ach slečno, co budeme dělat?“

„Uklidni se, Georgy,“ chlácholila ji Lucy. „Obávám se, že není mrtvý. Vidíš? Pořád ještě dýchá.“

„Vy se obáváte?“ Georgina na ni vytřeštila oči. „Proč byste si přála, aby byl ten neznámý muž mrtvý, slečno? Vy, vikářova dcera!“

„Pro mě není neznámý a opravdu si nepřeju, aby byl mrtvý,“ opravila ji Lucy. „Ale stejně se mi nechce mu pomáhat. Přesto s ním musíme něco udělat, že? Nemůžeme ho tu nechat, aby umřel.“ Lucy zkřížila ruce na prsou a začala si je třít, aby je trochu zahřála, zatímco uvažovala. Měla by poslat Georginu pro doktora? Ne. I kdyby služebná osedlala jejich koně a odjela na něm do města, trvalo by celé hodiny, než by se vrátila i s doktorem. Nemohly nechat lorda Draysona tak dlouho venku v tak špatném počasí.

„Mám běžet pro pomoc?“ zeptala se Georgina, jež stále ještě lomila rukama.

„Možná potom co ho dostaneme domů.“

„Proboha, jak si myslíte, že to uděláme?“

„No, potáhneme ho, samozřejmě,“ opáčila Lucy. „Jsme dvě a on je jenom jeden. Určitě to zvládneme. Tak pojď. Vezmi ho za paži a já ho vezmu za druhou.“

Georgina nevypadala příliš přesvědčeně, ale učinila, co Lucy navrhovala. Popadly každá jednu paži, zvedly mu vrchní polovinu těla a táhly, namáhaly se a přibližovaly se s ním k domu po jednom bolestivém kroku za druhým.

Když ho dotáhly asi na polovinu vzdálenosti k domu, Lucy opustila síla v rukou. Pustila lordovu paži, klesla na kolena a těžce dýchala.

„Proboha, ten je ale těžký, že?“ pravila. „Jak to dokáže, nemá kapsy plné olova?“

Georgina klesla na kolena na druhé straně jeho těla a přejela mu dlaní po paži, kterou pořád ještě držela. „Má pěkné svaly, tím to je,“ pravila a studovala jeho obličej. „Je to hezký chlap, že?“

Lucy se na služebnou zamračila. „Georgy, opovaž se na něm něco obdivovat. Je hrozný, říkám ti. Hrozný.“

„Dokonce i hrozní muži můžou být hezcí, slečno.“

Lucy, nabitá vzrůstající frustrací, se znovu zvedla, popadla paži hraběte a začala znovu táhnout. Trvalo však ještě nejméně dalších dvacet minut, než se jim podařilo dostat ho na schody a vtáhnout dovnitř, kde položily jeho tělo na kobereček před krbem.

Obě ženy klesly vyčerpaně na pohovku, aby znovu popadly dech, a vůbec jim nevadilo, že jsou promočené a špinavé.

„Co teď, slečno?“ zeptala se Georgina, jež vypadala jako třesoucí se mokrý ptáček. „Měla bych přivést doktora?“

„Proboha, ne,“ zděsila se Lucy. „Alespoň ne, dokud se počasí neumoudří a ty se neusušíš a neodpočineš si. Neobětuju kvůli tomu muži tvé zdraví.“ A kromě toho Lucy skutečně nesnášela návštěvy lékaře. Užila si jich do sytosti, když onemocněl otec, a nebyla zvědavá na to, aby doktor znovu překročil jejich práh. Úplně jí stačilo, že tak musela znovu učinit s hrabětem.

Georgina nevypadala přesvědčeně. „Jste si tím jistá, slečno? Jeho pokožka nevypadá zrovna zdravě. Nelíbilo by se mi, kdyby kvůli mně dostal horečku.“

„A mně by se zase vůbec nelíbilo, kdybychom dostaly horečku my kvůli němu,“ prohlásila pevně Lucy.

„Ale nemůžeme ho přece nechat ležet tady na koberečku!“

„Tak necitelná zase nejsem,“ povzdychla si Lucy, jež si téměř přála, aby ho tam opravdu mohly nechat. „Stáhneme z něj mokré oblečení, ošetříme všechny odřeniny a uložíme ho do postele v prázdném pokoji vedle kuchyně. Bude to stačit?“

„Ano, slečno, ale…“ Georgina se zarazila a skousla si ret.

„Ale co, Georgy?“ zeptala se Lucy trochu netrpělivě.

Služka začala šeptat. „Co kdyby se vzbudil, když ho budeme svlíkat?“

Ze všech věcí musí řešit zrovna tohle! pomyslela si vzpurně Lucy. „Potom ho praštím tímhle svícnem, aby zase omdlel.“

„Slečno!“

„To měl být vtip, Georgy,“ vysvětlovala Lucy. Proboha, kam se poděl Georginin smysl pro humor? „Abych řekla pravdu, byla bych ráda, kdyby se probudil. My bychom se omluvily a on by dokončil tu práci sám.“

Georgina nevypadala, že ji to uklidnilo. Čelo se jí zkrabatilo starostí, zatímco tělo se jí chvělo chladem. „Paní Beresfordové se to vůbec nebude líbit. Dvě ženy o samotě s mužem. Měly bychom zavolat pana Shepherda. Ten by věděl, co dělat.“

„Teď pro nikoho nepůjdeme,“ pravila Lucy. „Ten muž bude dávno pryč, než se matka vrátí, takže jí o něm vůbec nemusíme říkat.“ Paní Beresfordová by už nikdy nenechala Lucy samotnou, kdyby se o této situaci dozvěděla, ale Lucy si ráda připadala nezávislá.

Georgina potřásla hlavou. „Já nevím, slečno. Připadalo by mi to jako lež, a váš otec vždy říkával…“

Lucy frustrovaně vydechla. „Já nikdy nelžu, Georgy. A nežádala bych tě, abys ten zvyk porušila ty. Pokud se matka zeptá, jestli jsme byly nuceny zachránit jakéhosi gentlemana a ošetřit jeho odřeniny a modřiny, odpovíme, že je to tak, a ty máš mé svolení, abys jí všechno řekla. Ale jestli se nezeptá, není to lež, pokud nic neřekneme. Nemám pravdu?“

„Nejspíš ano, slečno.“

„Dobrá, tak v tom jsme spolu zajedno.“ Lucy se zvedla z pohovky a zamračila se na své zašpiněné sukně. „Pojďme se převléct do něčeho suchého a já najdu nějaké oblečení také tomu hroznému chlapovi. A společně ho určitě usušíme, oblékneme do suchého a vytáhneme na postel. Jak to zní?“

„Jako něco, co by řekla správná vikářova dcera,“ připustila Georgina. „Až na toho hrozného chlapa. Vy ho znáte? Já jsem ho nikdy neviděla. Takovou tvář bych si určitě pamatovala.“

„Jmenuje se Colin Cavendish,“ oznámila jí Lucy, ale nic dalšího jí neprozradila. „A můžeš mi věřit, že je opravdu odporný. Jakmile se probudí, poznáš to sama.“

Lucy přiměla své utahané tělo, aby se zvedlo, vylezla po schodech nahoru do ložnice, kde se rychle převlékla do opraných modrých šatů a svázala si vlasy stuhou. Poté vystoupila ještě dvě poschodí až na půdu, kde se zastavila před jedním starým otcovým kufrem a hleděla na něj s pochybnostmi. Matce i jí trvalo měsíce, než sebraly odvahu, aby pečlivě složily všechny otcovy věci a sbalily je do těchto kufrů. Vzpomínaly si přitom na hodně věcí, prolily mnoho slz a složily toho dne hodně oblečení. Když přišlo na to, že by měly kufry zavřít a odnést na půdu, Lucy si nikdy nepřipadala tak zle.

Vzpomínky jsou ošidné. Dokážou si se srdcem pohrát a zatočit s člověkem, jako otec točil s Lucy, když byla malá, a poté ho pustit na zem, kde si člověk uvědomí, že něco takového už nikdy nepocítí.

Lucyino srdce už bylo tolikrát pošlapáno, že ze zkušenosti věděla, co ji to bude stát, pokud ten kufr otevře. Neměla však na vybranou. Nemohla obléct hraběte do svých šatů. Při té představě se téměř zachichotala. Kdyby mu nějaké padly, byla by v pokušení se o to pokusit. Byl však na ni příliš velký. Jediné oblečení, které by mu mohlo padnout, leželo před ní na temné a zaprášené půdě.

Zhluboka se nadechla, klekla si před kufr, odstrčila zástrčku a otevřela ho. Doufala, že ucítí vůni santalového dřeva, kterou si tak často spojovala s otcem, avšak ta vůně už bohužel vyčpěla a byla nahrazena nepříjemným pachem zatuchliny a starého dřeva. Zvedla bílou košili ležící navrchu a zabořila do ní nos, pátrajíc po vůni santalu, nenalezla však po ní ani stopy.

Odložila ji a vzdychla si, protože opět prožívala pocit ztráty. Snažila se přesvědčit sama sebe, že to dělá z dobrého důvodu, a kdyby tam byla stále ještě otcova vůně, bylo by o to těžší dát jeho oblečení někomu jinému. Avšak vzpomínky byly stále živé jako jindy. Její otec, který měl na sobě tuto košili, když vycházel z kostela, kde právě pronesl inspirativní kázání. Lidé z farnosti se kupili kolem něj a chtěli si s ním promluvit, avšak on očima vyhledal nejdřív svou manželku a dceru. Když je uviděl, usmál se a zamával na ně. Lucyina matka jí jednou vyprávěla, že se nikdy nemusela obávat, jestli jsou pro něj to nejdůležitější, protože jim to dokazoval každou neděli po bohoslužbě. Alespoň do té doby, dokud mohl.

Lucy vhrkly do očí slzy, ale rychle je mrkáním zahnala. Prohrábla se věcmi v kufru, rozhodnutá najít pro hraběte něco, co by mohl nosit a co by z ní neučinilo uzlíček nervů pokaždé, kdy by ho v tom uviděla.

U dna konečně narazila na jemnou, růžovou košili a tmavě zelené kalhoty, které měl obojí na sobě její otec pouze jednou. Dostal to od hodné, starší ženy, která špatně viděla a měla ještě horší vkus. Otec si to oblečení na sebe jednou vzal, ale pak ho okamžitě odložil, když to manželka komentovala: „Vypadáš jako růžové poupátko.“

Lucy se té vzpomínce usmála, protože lord Drayson si určitě zaslouží vypadat jako růžové poupátko. Možná díky novému oblečení získá i novou povahu.

To Lucy uspokojilo, takže zabouchla kufr a pospíchala dolů, kde se dalo snáze dýchat.

Dalo jim trochu práce svléci z hraběte všechno oblečení, protože Georgina trvala na tom, že ho musejí přikrýt prostěradlem, zatímco ho svlékaly, ale nakonec se jim to podařilo. Když se setmělo, byl hrabě, vyhlížející jako bledá květinka, uložený v posteli, všechna poranění měl ošetřená a zdravě spal.

Na druhé straně Lucy ani nezamhouřila oči, což nikterak nevylepšilo její rozpoložení.

5

„Cum dilectione hominum et odio vitiorum,“ mumlala si pro sebe Lucy, když druhého dne ráno scházela po schodech z ložnice dolů. Opakovala si tu frázi, zatímco pomáhala Georgině v kuchyni. Služebná už dávno přestala protestovat proti Lucyiným snahám pomáhat jí s vařením, protože to k ničemu nevedlo.

„Co to znamená?“ zeptala se Georgina, když si Lucy znovu zopakovala tu větu.

Lucy vzhlédla od vývaru, který vařila. „To je ze svatého Augustina a znamená to: ‚Milujte člověka a nenáviďte jeho hříchy.‘ Otec to často citoval ve svých kázáních,“

„A co tím myslel?“ zeptala se Georgina, která rychle vytvářela z těsta čajové koláčky.

„Znamená to, že přese všechno, co může nějaký člověk spáchat zlého, musíme oddělit jeho hříchy od něj samotného a naučit se ho mít rádi přes jeho hříšnost. To je krásná myšlenka, že?“

„Ano.“

„Ale obávám se, že mnohem lépe se to říká, než když se má podle toho jednat,“ dodala Lucy. „Protože já neumím přijít na nic, co by se mi na tom chlapovi líbilo.“

„Máte na mysli pana Cavendishe?“

Lucy se zarazila se lžící v ruce, protože uvažovala, jak na tu otázku odpovědět. Colin Cavendish nebyl pan Cavendish. Byl to ctihodný Colin Cavendish, hrabě z Draysonu, jenž přišel, aby jim sebral jejich domov. Měla by Lucy opravit svou služebnou a všechno jí vysvětlit, nebo by se tím věci ještě víc zkomplikovaly, protože by tím způsobila, že by ho Georgina začala mnohem víc obskakovat a dělat si o něj větší starosti? Kdyby tu tak byla matka a pomohla jí nést to břemeno a řekla by Lucy, co by měly dělat.

„Proč ho pokládáte za tak odporného, slečno?“ zeptala se Georgina. „Udělal vám něco hrozného?“

Lucy znovu zaváhala. Možná by bylo nejlepší udržet celou tu situaci v tajnosti, pokud to bude možné a pokud nebude mít čas celé to trochu promyslet.

„Pojmenoval svého koně Darling,“ nabídla jí Lucy vysvětlení.

Georgina na chvíli strnula s rukama na válu a zkrabatila obočí. „Darling?“

„Ano,“ přisvědčila Lucy. „Jaký muž, prosím tebe, pojmenuje hřebce takovým jménem, ptám se? To se nedá snést.“

Georgina třikrát zamrkala a poté se rozesmála. Celé tělo se jí třáslo, když se naklonila nad těsto a smála se a smála. Když se konečně uklidnila, měla z toho slzy v očích. „Ach, slečno Lucy, vy jste hrozná, opravdu. Představovala jsem si, že vám dělal nějaké nemístné návrhy nebo něco takového. Už jsem se skoro rozhodla, že dojdu pro konstábla, ať se vám to líbí, nebo ne.“

„V tom případě jsem ráda, že jsem ti to řekla,“ poznamenala Lucy. „Konstábl by si o nás pomyslel, že jsme pořádně praštěné. Pojmenovat koně Darling rozhodně není žádný zločin.“

„Pro vás nejspíš ano, slečno,“ zasmála se znovu vesele Georgina. V okně za ní pronikl mraky sluneční paprsek a zvedl Lucy náladu. Slunce v březnu bylo dobrým znamením a dodalo Lucy naději. Možná že až se hrabě probudí, bude jim tak vděčný za službu, kterou mu s Georginou prokázaly, že v srdci zváží jinou alternativu, než aby je vyhodil.

To by se mohlo stát, trvala v duchu na svém. Dokonce i zlí obři mají srdce.

Lucy nalila lordu Draysonovi do úst lžíci bujonu. Ten se rozkašlal, vyplivl ho a otevřel oči, ale okamžitě je zase se zasténáním zavřel. „Au, moje hlava.“

Lucy to zasténání nepřekvapilo. Na spánku měl ošklivé nateklé místo s temnou modřinou.

Znovu zamrkal a otevřel oči, tentokrát pomaleji. Rozhlédl se doprava, doleva a teprve potom upřel svůj pohled na ni. Zkrabatil zmateně čelo. „Kde to, zatraceně, jsem?“

Položila si misku s vývarem do klína. Vůbec se jí nelíbil jeho tón. „V yorkshirském Askernu, ve vdovském domě…“

„V Yorkshiru?“ přerušil ji hrabě. „Co, kčertu, dělám v Yorkshiru? A ještě k tomu ve vdovském domě?“

Lucy mu to nijak netoužila připomínat. Stejně si brzy vzpomene a ona byla rozhodnuta vést až do té doby zdvořilou konverzaci. Vstala z místa, kde až dosud seděla na jeho posteli, a postavila misku na malý noční stolek. „Spadl jste z koně a udeřil se do hlavy o kámen. Má služebná a já…“

„To je absurdní, já nikdy z koně nepadám.“ Odmlčel se a zamračil. „Aspoň myslím, že ne. Ne, jsem si jistý, že ne. To je nesmysl.“

„No, tak teď jste spadl,“ oznámila mu stále rozčilenější Lucy. Už dvakrát ji hrubě přerušil, aby dal najevo vlastní důležitost. Jak je domýšlivý!

„Kdo jste?“ Chvíli na ni civěl, než sklopil zrak na své ruce, jež zvedl, otočil jimi a pozoroval své dlaně. „Ale mnohem zapeklitější je, kdo jsem já?“

Lucy se stáhlo obočí do jedné čárky. Musel se praštit do hlavy víc, než si myslela, pokud si nevzpomínal ani na své jméno, ačkoli občas se po poranění hlavy lidem něco podobného stávalo, ne? Určitě o tom někde četla, nebo jí o tom povídal pan Shepherd. Moc rád četl lékařské časopisy.

„Vy nevíte, kdo jste?“ zeptala se zvědavě Lucy. Jak dlouho to obvykle trvá, než se člověku paměť zase vrátí?

„Samozřejmě že vím,“ odsekl. „Jenom si… nemůžu právě teď vzpomenout na své jméno.“

„A víte, jak se jmenuje vaše matka?“ zkoušela ho Lucy. „Na to si vzpomínáte?“

Na chvíli zkrabatil čelo, ale potom si na něj přitiskl ruku a zasténal. „Co jste to udělala, praštila mě paličkou?“

Lucy si nemohla pomoct, musela si to představit. Moc by si jí líbilo, kdyby ho tak opravdu praštila. „Už jsem vám to řekla. Spadl jste z koně a uhodil jste se hlavou o kámen.“

Pootevřel jedno oko a zaškaredil se na ni. „Řekl jsem vám, že jsem z koně nikdy nespadl.“

„Jak si tím můžete být tak jistý? Neumíte si vzpomenout ani na své jméno,“ opáčila.

„Protože tím jsem si jistý. Neumím vysvětlit proč, ale prostě to vím, stejně jako vím, že nesnáším bujon.“

Lucy pohlédla na misku na nočním stolku a pokrčila rameny. „Abych řekla pravdu, já nevím jistě, jestli jste spadl z koně, protože jsem přitom nebyla a neviděla jsem to. Takže jistě vím pouze to, že jsem vás viděla, jak odtud odjíždíte, a když jsem poté spatřila vaši osobu, ležel jste v bezvědomí na cestě. Možná jel za vámi lupič a praštil vás kyjem do hlavy – i když já jsem o žádném lupiči v okolí neslyšela, ale nikdy nevíte. Nebo jste možná narazil na nízko rostoucí větev. Nebo možná ze stromu seskočila opice a shodila vás ze sedla.“ Lucy se musela držet, aby neřekla „z vašeho vznešeného sedla“.

„Opice? A v Yorkshiru?“ opakoval. „Vy jste se taky praštila o kámen?“

„Ach, takže jsme se konečně shodli na tom, že nejrozumnějším závěrem je pád z koně, že?“ Lucy se usmála a cítila se podivně triumfálně.

Reagoval na to zamračením, ale hned znovu zasténal a jemně se dotkl hlavy. „Jak jsem se dostal do… Askernu, říkala jste? Nebo do vašeho domu? Nejsem si jistý, ale nejspíš nenavštěvuju pravidelně vdovské domy v Yorkshiru.“

„Kde byste byl, kdybyste nebyl tady?“ sondovala ho Lucy.

Čelo se mu znovu zkrabatělo. Zavřel oči. Za okamžik je opět otevřel a poraženecky zavrtěl hlavou. „Možná byste mohla být tak laskavá a říct mi to. Můžeme začít tím, kdo jste vy, a pak pokračovat dál.“

Lucy ho chvíli pozorovala a nechtělo se jí nic vysvětlovat. Řekla pouze: „Jmenuju se Lucy Beresfordová.“ A s tím skončila.

Nezdálo se, že by se mu sebeméně rozsvítilo. „To jméno mi nic neříká, ani váš obličej. Jste se mnou nějak příbuzná?“

Z jeho dominantního tónu se jí znovu zježily vlásky vzadu na krku. Ano, muselo být k zešílení, když člověk nevěděl, ani jak se jmenuje, ale zastavil se alespoň na okamžik, aby zvážil, jaké úsilí musely vyvinout, aby ho odtáhly po cestě do domu? Nebo jak bylo od nich laskavé, že ho oblékly a nalévaly mu bujon do nevděčného hrdla? Lucy prokázala vůči němu hodně dobré vůle, ale teď si najednou přála, aby mu mohla vylít bujon na jeho povýšenou hlavu.

Víc než kdy dřív ji rozčilovalo, že měl na sobě otcovo oblečení, přestože bylo jen odložené. Lord Drayson byl naprostým opakem všeho dobrého a laskavého. Třebaže byl hrabě, měl by si poslechnout všechna výborná otcova kázání o pokoře a toleranci.

Stejně jako ty, vloudila se jí do hlavy otravná myšlenka. Určitě jsi zapomněla na podobenství o milosrdném Samaritánu.

„Proboha, ženská, můžete mi odpovědět?“ vyštěkl na ni hrabě.

Lucy se na pacienta zakabonila a pomyslela si, že muž, kterého Samaritán zachránil, byl určitě vděčnější než lord Drayson.

„Ne, myslím, že nemůžu,“ bránila se Lucy.

Rozevřel doširoka oči, jako by na takové jednání nebyl zvyklý. „To nemůžete myslet vážně. Není to žádná obtížná otázka. Jak jste se se mnou seznámila, nebo známe se vůbec? Začínám si myslet, že možná ne.“

Jaký tomu dal podtón! Lucy ho toužila zaškrtit.

„Jak jsem se s vámi seznámila?“ opakovala Lucy. „Jak víte, že jste se neseznámil vy se mnou? Nebo je to něco, co prostě víte, stejně jako víte, že nemáte rád bujon, přestože někdo strávil celé hodiny, aby ho pro vás připravil, a vy jste netrpěl hladem ani žízní.“

Nevěřícně na ni zíral, jako by utekla z blázince. „Nezešílela jste, ženská?“

Lucy se k němu naklonila a opřela se dlaněmi o postel, takže měla oči ve stejné úrovni s jeho. „Já se jmenuju Lucy Beresfordová. Žiju celý život v Askernu. Jsem jediná dcera vikáře a švadleny, kteří spolu žili velice šťastně bez ohledu na rozdílné postavení ve společnosti. Po odchodu otce jsem se přestěhovala do tohoto vdovského domu. Takže ne, já jsem nezešílela. To vy jste trochu mimo.“

Hrabě sevřel čelist a Lucy z toho měla jisté potěšení. Možná spadl ze svého vysokého koně, aby prokázal alespoň trochu laskavosti či respektu.

„Možná nevím, kdo jsem a odkud pocházím,“ pronesl nakonec, „alespoň však necítím potřebu vymýšlet si báchorky.“

„Vymýšlet si báchorky?“ Lucy se na něj zamračila. On ji obviňuje, že si vymýšlí báchorky? Ze všech lidí právě ona? Jaké báchorky? Co si to dovoluje!

Lord Drayson sklopil oči na své ruce a zamračil se, když spatřil špínu za nehty. Začal si je čistit, zatímco mluvil dál: „Tvrzení, že jste dcera vikáře a švadleny, zní velice romanticky, ale nejspíš to není pravda.“

„A proč ne?“ chtěla vědět.

Znovu na ni pohlédl. „Podle mých zkušeností by se dcera vikáře chovala s větším ohledem na dobré mravy, věděla by, jak uvařit dobrý bujon, a nikdy by nezůstala sama v pokoji s mužem, který není její příbuzný. A jestli něco vím absolutně jistě, tak to, že vy nejste žádná moje příbuzná.“

Lucy sevřela čelist, zatímco zápolila se zuřivostí, která se v ní hromadila. Pomaličku se postavila a shlédla zuřivě dolů na hraběte. „Máte pravdu v tom, že já nejsem obyčejná dcera vikáře. Neumím milovat bezpodmínečně. A chovám se slušně jenom tehdy, když si to přeju. A pohrdám těmi, kteří se nestarají o nikoho jiného než o sebe. Ale nevymýšlím si báchorky.“

Opravdu se zachechtal, ale byl to víc výsměch než vyjádření humoru. „Tyto rysy jste získala po svém otci?“

„Nemluvte tu o mém otci.“

„Já bych rád mluvil o sobě, ale vypadá to, že vy tuto preferenci se mnou nesdílíte, takže bychom místo toho měli možná mluvit o vašem otci. Kde vůbec je? Velice rád bych se s ním seznámil.“

Lucy sevřela ruce v pěst, zatímco její svědomí se stalo bitevním polem dobra a zla. Byla to však krátká bitva, protože zlo rychle slavilo triumf.

Velice pomalu, protože tělo se jí stále ještě chvělo vztekem, zvedla bradu. Pokud ji obviňuje z toho, že vykládá báchorky, tak ať je má. „Tak dobře, Collinsi. Když to musíte vědět, tak jsem vaše zaměstnavatelka. A přestože si možná nepamatujete na mě ani na tento dům, na své místo v něm ani na fakt, že jste zcela schopný spadnout z koně stejně jako jakýkoli jiný člověk, já od vás pořád očekávám aspoň trochu vděčnosti a respektu.“

„O čem to, proboha, mluvíte? O jakém místě?“

Když mu odpovídala, neozval se v jejím hlase ani náznak zaváhání. „Jste v tomto domě sloužící.“

„Sloužící?“ pronesl výsměšně, jako by to byl dobrý vtip, což nebyl. Ne pro Lucy. Ne teď. Nikdy nemyslela nic vážněji. Ani nebyla zatvrzelejší, když na to přijde.

„Muž pro všechno. Pracujete tu jako majordom, lokaj a kočí.“ Lhaní jí šlo lépe, než by mělo po tolika letech neužívání. Bylo to jak osvobozující, tak ponižující. Lucyin otec by z ní byl velice zklamán.

„To je absurdní,“ ozval se hrabě. „S takovou pracovní náplní by nikdo nesouhlasil a já bych věděl, kdybych byl něčí sluha.“

„Vy jste si vždycky hledal výmluvy,“ prohlásila Lucy.

„Prosím?“

„Jen neproste,“ odsekla. „Ležíte v našem domě a máte požadavky, jako byste byl samotný princ regent, přestože jediné, co byste měl dělat, je děkovat mi. Georgy a já jsme vás našly napůl mrtvého na cestě, odtáhly jsme vás pořádně daleko v mrznoucím dešti, převlékly vás a nalily do vás teplý bujon. Vy jste měl vždycky nespokojenou náturu, Collinsi, ale tohle přesahuje všechno, dokonce i u vás.“

Prohlížel si ruce a poté je otočil dlaněmi vzhůru, aby se mohla podívat. „Kdybych byl opravdu sloužící, jak to, že nemám na rukou mozoly?“

„Protože jste lenoch.“

„Tak proč jste mě přijímala?“

Lucy rychle uvažovala, co říct, a vzpomněla si na román, který nedávno četla a jehož zápletka se pro současnou situaci výborně hodila. „Protože jste k nám přišel bez ničeho a prosil jste mě, abych vás tu nechala výměnou za jídlo a ubytování. A já… no, myslím si, že mi vás bylo líto. Teď už nevím jistě proč. Hned jak vám bude líp, nejspíš vás odtud vyhodím.“

V nějakém bodě její promluvy musel hrabě přestat dávat pozor, protože teď si prohlížel s ohromnou nechutí světle růžovou manžetu na svém rukávu. Lehce se jí dotkl a zase rychle stáhl ruku, jako by ho ta látka nějakým způsobem pošpinila. „Co to mám, kčertu, na sobě?“

Lucy byla víc než ochotná oblažit ho odpovědí. „Svou oblíbenou košili, samozřejmě.“

„Ne. Tohle zcela určitě není moje oblíbená košile, pokud se taková příšernost vůbec dá nazvat košilí. Je odporná.“

„Nemáte tušení, jak jsem šťastná, když vás to slyším říkat,“ odtušila. „Z toho úmorného dne vzejde alespoň jedna dobrá věc.“

„Jaká?“ zeptal se podrážděně.

„Konečně jste si uvědomil, že máte hrozný vkus v oblékání.“

6

Lucy vešla do prázdné kuchyně a klesla na nejbližší stoličku. Cítila se slabá a rozechvělá. Naklonila se dopředu, položila hlavu do dlaní a zoufale se snažila získat kontrolu nad svým dýcháním.

Právě řekla anglickému hraběti – majiteli Tanglewoodu –, že je její sluha. Sluha! A nejen nějaký sluha. Teď je její majordom, lokaj a kočí. Přitom dámy Beresfordovy neměly ani vlastní kočár, jenom malou kolesku.

Slib daný před osmi lety byl rozmetán na kousky a nikdo už jej nedá nikdy dohromady. I kdyby teď Lucy nakráčela znovu do jeho pokoje a pověděla mu pravdu, ta lež už byla na světě. Na co myslela, že se tak naštvala a řekla mu takové věci? Postavila se tak proti všemu, co ji rodiče učili, i proti všemu, čím chtěla být. A co bylo ještě horší, jakmile si hrabě vzpomene na svou identitu, nebude váhat a okamžitě je odtud vyhodí.

Ze všech idiotských, nerozumných a praštěných věcí, které kdy provedla, byla tahle nejhorší!

Otevřely se postranní dveře a vešla Georgina. Usmívala se, jako by všechno na světě bylo správné. „Dobrý ráno, slečno. Dneska je krásně. Skoro je vidět slunce – ale co se stalo?“

Georgina odložila konev s vodou, kterou nesla, a vzala Lucy za ruku. „Neříkejte mi, že pan Cavendish v noci zemřel.“

Kéž by tomu tak bylo.

Jsi zlá, zlá! plísnila se Lucy a okamžitě si přála, aby tu hříšnou myšlenku mohla vzít zpět. Matka odjela teprve přede dvěma dny, a tady to vypadalo, jako by Lucy otevřela dveře a přizvala ke hře samotného Lucifera.

„Neboj se, Georgy. Je až moc zdravý.“ Lucy se nahrbila a podívala se na Georginu. „Ale asi mi nebudeš věřit, co jsem provedla.“

„Co jste provedla, slečno?“

„Řekla jsem mu, že je můj sluha.“

„Cože jste mu řekla?“

Nemohla dělat nic jiného než vyložit Georgině celou pravdu a modlit se, aby jí to drahé děvče pomohlo všechno opět napravit.

„Colin Cavendish není pan Cavendish. Je to pátý nebo šestý hrabě z Draysonu,“ vysvětlovala Lucy.

Georgina zalapala po dechu a přikryla si dlaní otevřená ústa. Poté spustila ruku dolů a zmateně se zamračila. „Já to nechápu. Proč by si myslel, že je váš sluha, když je hrabě?“

„Protože si nepamatuje, kdo je ani nic jiného o sobě. Prostě v současné době ztratil paměť a… ach Georgy, mluvil se mnou naprosto urážlivě. Obávám se, že jsem s ním ztratila trpělivost a namluvila mu hrozné výmysly.“

Georgina se na ni zamračila. „Ach slečno, to snad ne.“

Lucy znovu sklopila hlavu do dlaní. „Jak jsem se mohla zachovat tak hloupě? Jak to teď mám napravit?“

„Já vám řeknu, jak to máte napravit,“ prohlásila Georgina. „Musíte se k němu vrátit a říct mu pravdu. Povězte mu, že jste si předtím dělala legraci, ale že jste mu tím nechtěla ublížit.“

„Georgy, ty tomu nerozumíš. Když mu teď řeknu pravdu, budou z nás do večera bezdomovkyně.“

Služebná rozevřela údivem oči. „Bezdomovkyně? Proč by to dělal?“

Lucy si povzdychla a rozhodla se, že je nejvyšší čas, aby jí vysvětlila i toto. Bolestným tónem pověděla Georgině vše o návštěvě hraběte, o tom, jaké rozčilující zprávy jí sdělil, i o tom, jak na něj ječela a zabouchla mu dveře před nosem.

„Proto si o něm myslím, že je tak hrozný,“ skončila. „Ačkoli jeho kůň se opravdu jmenuje Darling, takže to není výmysl – ne že by na tom teď záleželo.“ Najednou pocítila veškerou tíhu toho hrozného dne. Bylo to víc, než dokázala snést. Začaly jí povolovat nervy. „Porušila jsem slib, Georgy. Slíbila jsem sama sobě, že už nikdy nebudu lhát, a přitom jsem dnes vyprodukovala tu příšernou báchorku. Otec by byl ze mě tak zklamaný. To je na tom to nejhorší.“

Georgina klesla vedle Lucy a objala ji kolem ramen. „Po všem, čím jste prošla, není divu, že jste zazmatkovala. Váš otec by to pochopil.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pád lorda Draysona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.