Tony Parsons

Spolek katů

Originální název: The Hanging Club

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited,

London, Great Britain 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2016 by Tony Parsons

Translation © Michaela Teličková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8741-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8742-0 (mobi)

Pro Freda Kindalla z Kentish Town

Na ulici se již shromáždil obrovský dav; okna byla plná lidí, kteří kouřili a hráli karty, aby si ukrátili čas; zástupy se strkaly, hašteřily, žertovaly. Všechno dýchalo životem a veselím, jen ta masa temných obrysů v samém středu ne – černé lešení, příčné břevno, provaz a ostatní příšerné parafernálie smrti.

Charles Dickens, Oliver Twist

—

Pane, popravy právě mají přitahovat publikum.

Pokud se tak neděje, pak nenaplňují svůj účel.

Dr. Samuel Johnson

Prolog

Po modlitbě

Po páteční modlitbě se Mahmud Irani vrátil na místo, kde zaparkoval své taxi, a během několika minut se mu podařilo nabrat člověka, který ho měl zabít.

Ten muž stál naproti vchodu do londýnské zoo, na sobě oblek s kravatou a sako měl navzdory parnému letnímu odpoledni zapnuté. Oči schovával za temnými skly slunečních brýlí a jednu paži držel zvednutou, aby si přivolal taxi, jako by počítal s tím, že Mahmud bude hned po modlitbě projíždět po okruhu kolem Regent’s Parku, jako kdyby věděl, že je na cestě.

Jako kdyby na něj čekal.

Mahmud u něj zastavil a zvenku ucítil závan zvířecího pachu, který se k němu nesl z nedaleké zoo, v létě tak typický.

„Beru jen hotovost, šéfe,“ oznámil Mahmud.

Muž přikývl, pohlédl na svůj telefon a pak ho ukázal Mahmudovi. Na displeji iPhonu byla vyobrazená mapa centra s červenou značkou označující cíl jejich cesty.

Newgate Street, EC1.

Bylo to odsud jen nějakých šest kilometrů, ale bude kvůli tomu muset projet středem města zrovna v době oběda, kdy je provoz na silnicích obzvlášť pomalý. Mahmud neochotně zabručel na souhlas a sledoval, jak muž vklouzl na zadní sedadlo.

V tichosti se vydali skrz rozpálené město na jih.

Mahmud akorát zatáčel na Newgate Street, když si ve zpětném zrcátku všiml, že muž vytahuje malý kožený obal na platební karty. Mahmud si povzdechl. Kolikrát to těm idiotům bude muset říkat?

„Beru jenom hotovost,“ zopakoval tentokrát důrazněji a zatahal si přitom za tričko s límečkem, které se mu lepilo ke zpocenému tělu.

Ale muž si nevytahoval kreditní kartu.

Nahnul se mezi sedadly dopředu a na levé oční víčko Mahmuda Iraniho pevně přitiskl žiletku.

Mahmud zadržel dech.

Cítil, jak se mu tenké a chladné ocelové ostří žiletky usazuje do měkkých záhybů pod obočím. Slabá vrstva kůže překrývající jeho oko se pod tlakem žiletky divoce chvěla. Zaplavila ho čirá hrůza.

„Prosím,“ hlesl Mahmud. „Prosím. Vemte si peníze. Mám je pod sedadlem.“

Muž se zasmál.

„Nechci tvoje peníze. Jenom hezky pokračuj v cestě. Hezky v klidu.“

Mahmud si připadal jako ve snu. Řídil s jedním okem pevně zavřeným a snažil se soustředit na cestu před sebou navzdory ostří žiletky, které měl přitisknuté na víčku.

Podle mužových pokynů dojel na konec ulice a pak zabočil doleva na obrovskou stavební parcelu. Byla opuštěná – bylo to jedno z těch tichých a pustých míst, která se tu a tam nečekaně vynoří uprostřed města. Stavěli tu další z mnoha prosklených výškových budov, ale to odpoledne tu nikdo nepracoval. Mahmud a jeho pasažér tam byli docela sami. Před nimi v nerovné zemi zela obrovská díra.

„Tady dolů,“ přikázal muž.

„Mám ženu a děti.“

„Na to už je pozdě, kámo.“

Ostří žiletky se Mahmudovi zarylo hlouběji do kůže a on přitom ucítil, jak se jeho oční bulva pohnula – z toho pocitu, jak se jeho oko snažilo uniknout ostří, mu bylo na zvracení. Mahmud zajel do otvoru v zemi a pokračoval po cestě dolů. Kola auta narazila na retardér, potom s drkotáním přejela po sutinách a pak se před nimi rozevřel rozlehlý suterén pohroužený do šera.

Co to bylo za místo?

Mahmud nedokázal určit, jestli to kdysi bývala podzemní garáž, nebo jestli se jí teprve stane. Teď se tam rozkládal rozměrný prázdný prostor s velmi nízkým stropem – byl to podzemní suterén bez jakéhokoli zdroje světla, tedy s výjimkou těch několika paprsků letního slunce, které tam odněkud pronikaly.

„Kam jedeme?“ Otázka Mahmudovi unikla dřív, než se dokázal zarazit. Tentokrát muž jemně přejel přes jeho oční víčko, jen slabě, ale stačilo to na to, aby ostřím zařízl do kůže, až Mahmud vykřikl šokem z nečekané bolesti. Z ohybu Mahmudova levého víčka pomalu začal vytékat teplý pramínek krve. Potom už nepromluvil.

Vystoupili z auta a Mahmuda v tu chvíli napadlo, že by mohl utéct, kdyby nebyl tak ochromený hrůzou, kdyby neodmítal uvěřit, že se tohle opravdu děje, kdyby nebyl tak vyděšený teplou krví, která mu teď stékala po obou stranách levého oka, kdyby nebyl tak strachy bez sebe, že si ani nedokázal naplno uvědomit svoji příležitost k útěku, dokud ta chvíle nepominula.

Pak se muž postavil za Mahmuda, ostří žiletky vrátil zpátky do měkkých záhybů kůže nad jeho levým okem a druhou rukou jemně vzal taxikáře za zápěstí.

Přešli přes ten otevřený prostor ke dveřím na druhém konci.

Potom sešli dolů po schodech. Bylo tam chladno.

Sestoupili do naprosté temnoty a kráčeli úzkou chodbou, dokud se vysoko nad jejich hlavami najednou neobjevila nevelká šachta, ze které přicházelo přirozené světlo. Mahmud kolem sebe viděl starobylé bílé cihlové zdivo zbarvené dozelena vlivem času a počasí. Bylo tam už velmi chladno – jako by se léto odehrávalo na jiné planetě. Vzduch zapáchal něčím, co připomínalo stojatou vodu. Skoro jako by vstoupil do jiného světa.

A pak uviděl ostatní. Byli tři.

Jejich obličeje zakrývaly černé masky, zpoza kterých byly vidět jen jejich oči.

Jednomu z nich v rukou svítilo jakési červené světlo. Byla to kamera a byla namířená přímo na Mahmuda Iraniho.

Stály tam schůdky. Dřevěné kuchyňské schůdky. Mahmud nedokázal pochopit, co se právě děje, zatímco mu něčí ruce pomohly vystoupat na schůdky a položily mu něco kolem krku. V očích měl krev, ale nespouštěl přitom oči z toho muže z auta, který něco řešil s člověkem s kamerou. Mahmud si dlaní setřel krev a pokoušel se přitom udržet rovnováhu – bál se, že ze schůdků spadne.

Prsty si nervózně ohmatal krk. Byl to provaz.

Dali mu kolem krku provaz.

Vzhlédl a uviděl, že je připevněný k zrezavělému spletenci starých trubek u stropu.

Jeho paží se opět dotýkaly cizí ruce. Uslyšel kovové klapnutí. Zjistil, že mu ruce spoutali za zády.

Vyhrnul se z něj vodopád slov. Teď už mu mluvení problémy nedělalo. Ani žiletka přitisknutá k jeho oční bulvě by mu teď nedokázala zavřít ústa.

„Mám ženu a děti!“ křičel a sklepem se rozléhala ozvěna jeho slov.

Ženu a děti!

Ženu a děti!

„Jsem jenom taxikář! Prosím! Máte špatnýho člověka!“

Muž z auta si zakrýval tvář černou maskou. Jako popravčí. Otočil se k Mahmudovi Iranimu.

„Víte, proč jste byl přiveden na toto popraviště?“ zeptal se ho.

„Cože? Tohle… cože? Nevím, o čem… Cože? Já jsem taxikář…,“ zakoktal Mahmud.

Ale pak se mu slova zadrhla v krku, protože za červeným světlem kamery uviděl, jak jeden z nich připevňuje na zašlé bílé cihly toho podzemního místa velké listy papíru.

Na nich byly portréty stažené z internetu.

Byly to tváře dívek. Mladých dívek. Usmívajících se dívek.

A ano, všechny se usmívaly, každá z nich – některé úsměvy byly sice ztuhlé a nesmělé, ale jiné zase přirozené a sebevědomé.

Každá se usmívala svým vlastním způsobem. Školní fotografové trvali na tom, aby se usmály, povzbuzovali je a snažili se je rozesmát.

Byly to oficiální portréty, takové, jaké se pořizují na konci každého školního roku, aby zachytily, jak studenti rostou. Dívky na nich byly zobrazeny přesně v tom prchavém okamžiku v jejich životě, kdy už nebyly dětmi, ale ještě ani ženami, kterými se jednoho dne stanou.

Usmívající se tváře pozorovaly Mahmuda Iraniho. A on tyhle tváře znal. Každou z nich.

Viděl je v místnostech plných smějících se mužů. Slyšel ty dívky křičet o pomoc, když žádná pomoc nepřicházela. Viděl je opilé a na pokraji bezvědomí, zmámené levným chlastem a silnými drogami, zatímco z nich strhávali oblečení.

Spolu s ostatními muži se těm dívkám smál.

Jeho další slova byla protknutá hořkostí, opovržením a hněvem.

„Děvky!“ utrhl se. „Levný děvky, co mají rády chlast a drogy. Coury, co se odhalují. Holky, co mají rády chlapy. Hodně chlapů. Typický holky v týhle zemi. Poslouchejte mě! Tohle nejsou slušný holky! Tak posloucháte mě?“

Někdo odkopl schůdky, na kterých stál.

„Děvky,“ vyštěkl Mahmud Irani a pak už neřekl nic dalšího, protože schůdky byly pryč a provaz se mu najednou zařezával hluboko, hluboko, hluboko do krku a jeho nohy sebou bezmocně kopaly ve vzduchu.

Okamžitě se pokálel.

Červené světlo kamery ho pozorovalo, jak se ve vzduchu divoce svíjí, kroutí a zmítá hrůzou a bolestí, neuvěřitelnou bolestí, jak jeho tělo zoufale bojuje s provazem, který se mu každou vteřinou zařezával hlouběji a hlouběji do kůže. Provaz mu nejdřív stlačil hrdelní žílu a pak se zařízl mnohem hlouběji a přerušil krční tepnu, což zprudka zastavilo přítok krve do mozku, v následku čehož začal jeho mozek okamžitě otékat. Mahmudovy oči se zvrátily dovnitř do hlavy, jazyk se mu vyplazil ven z rozechvělých úst a z hloubky jeho zardoušeného hrdla vyšel přidušený chrčivý zvuk.

Červené světlo pozorovalo, jak provaz Mahmuda pomalu rdousí.

A ta bolest!

Mahmud netušil, že na světě existuje tolik bolesti. Uplývající minuty mohly stejně tak dobře trvat celá staletí. Ale po chvíli, která se mu zdála být dlouhá celých tisíc let, ačkoli ve skutečnosti šlo o méně než pět minut, konečně přestal kopat nohama a paže mu ochably podél těla.

A Mahmud Irani ze sebe v tom tajném sklepení z bílých cihel, které je schované hluboko pod městem, vyrazil svůj poslední přiškrcený dech.

Červené světlo zhaslo.

A tváře dívek na zdi se stále usmívaly.

Část první

ČERNÉ LEŠENÍ

1

Seděli jsme v soudní síni trestního soudního dvora sídlícího v budově nazývané Old Bailey a čekali jsme na spravedlnost.

„Povstaňte,“ pronesl soudní vykonavatel.

Postavil jsem se a nepouštěl přitom ruku ženy, která seděla vedle mě. Byl to dlouhý den. Ale konečně se blížil ke konci.

Byli jsme tam kvůli muži, za kterého byla žena vedle mě provdaná téměř dvacet let, muži, kterého jsem nikdy nepoznal, ale zemřít jsem ho viděl nejméně stokrát.

Viděl jsem, jak za klidného jarního večera vyšel z jejich prostého domku ven oblečený jen v pyžamu, obyčejný muž středního věku v papučích, a chtěl udělat jen to, co bylo správné – nade všechno chtěl jen ochránit svou rodinu. A viděl jsem, jak ho tři mladíci, kteří teď seděli na lavici obžalovaných, srazili k zemi a ukopali ho k smrti.

Viděl jsem, jak umírá, nejméně stokrát, protože jeden z oněch mladíků to celé natočil na mobil. Záběr se chvěl mladíkovým smíchem, doslova se otřásal, a přitom obraz zůstal ve světle březnového večera dokonale ostrý. Viděl jsem, jak umírá, znovu a znovu a znovu, dokud jsem neměl hlavu plnou jeho tichých výkřiků, který mě pronásledovaly i ve snech.

„Byl to dobrý člověk,“ zašeptala jeho vdova Alice, pevně sevřela moji ruku a pro důraz jí zatřásla. Přikývl jsem a cítil jsem, jak se mi její prsty zatínají do dlaně. Po jejím druhém boku seděly její dvě dospívající děti, dívka okolo šestnácti let a o rok mladší chlapec, a vedle nich seděla mladá, skoro třicetiletá žena – poradkyně pro komunikaci s rodinami.

Domníval jsem se, že Hlavní trestní soud, což je oficiální název pro Old Bailey, není místem pro děti, obzvlášť ne pro ty, které z okna domova viděly vraždu svého otce. Poradkyně pro komunikaci s rodinami – slušná, starostlivá a vysokoškolsky vzdělaná mladá žena, která stále ještě věřila, že tenhle svět je ve své podstatě vlídné a bezpečné místo – tvrdila, že jsou tu proto, aby mohly celou tu záležitost uzavřít, aby se s ní mohly vyrovnat. Ale to úplně nevystihovalo, čeho chtěly tyhle děti v soudní síni číslo jedna dosáhnout. Chtěly spravedlnost.

Potřebovaly ji, aby jejich svět ještě vůbec někdy mohl dávat smysl.

Když jsem toho březnového večera přišel do jejich domu s kolegyněmi detektiv šéfinspektorkou Pat Whitestoneovou a detektiv konstáblem Edie Wrenovou, ve vzduchu se stále držely poslední zbytky mrazu. Teď byl červenec a město uvadalo pod náporem toho nejteplejšího léta, jaké dosud zažilo. Uběhlo jen pár měsíců, ale žena i její děti vypadaly, jako by za tu dobu zestárly o několik let, a nebylo to jen uplynulým časem. Všechny tři naprosto vyčerpala síla toho otupujícího šoku z takto násilného činu.

Náš tým pro vyšetřování vražd z oddělení vražd a závažných trestných činů z centrály ve West Endu na Savile Row 27 to viděl jako celkem přímočarý případ. Nepopsal bych to ale jako rutinní záležitost – když někdo přijde takto brutálně o život, nikdy se to nedá považovat za rutinu. Nicméně se na smartphonech těch bezduchých pitomců, kteří teď seděli na lavici obžalovaných, našly inkriminující důkazy a všichni měli krev mrtvého muže všude na rukou i na oblečení. Pro naše kriminalistické techniky to byla celkem pohodová práce.

Nepátrali jsme po žádných geniálních zločincích. Když jsme je zatkli, ještě měli na teniskách čerstvou krev. Byli to prostě jen tři tupí grázlové, kteří zašli příliš daleko.

Ale tenhle případ pro mě byl osobní.

Protože jsem ho znal. Toho mrtvého muže. Ztraceného manžela, otce, který byl rodině ukraden. Steva Goddarda. Čtyřicátníka.

Nikdy v životě jsem ho nepotkal, ale věděl jsem, co ho přinutilo vyjít z domu, když ti tři grázlové močili na auto jeho ženy. Rozuměl jsem mu. Chápal jsem to. Mohl to nechat být, ignorovat ten zvuk, smích, tu obscénní urážku jeho rodiny a ulice, kde žil, zesměšnění všeho, co miloval. Chápal jsem, že nedávalo absolutně žádný smysl postavit se jim jen tak v papučích. Chápal jsem, proč to nestálo za to a proč si měl raději zesílit televizi, zatáhnout závěsy a sledovat svoje děti, jak vyrůstají, jak si nachází partnery a mají svoje vlastní děti, a proč měl zůstat uvnitř, aby mohl zestárnout se svojí ženou. Všechno tohle jsem chápal.

Ale zároveň jsem chápal, proč tenhle slušný muž nedokázal jen nečinně sedět.

„Vážená poroto, dospěla jste k verdiktu?“ zeptal se soudce.

Mluvčí poroty si odkašlal. Ucítil jsem, jak se mi Aliciny nehty znovu zaryly do dlaně, tentokrát hlouběji. Na tvářích obžalovaných, které byly po většinu procesu nehybné a zračilo se v nich určité hulvátství a omezenost, se objevily první náznaky strachu.

„Ano, Ctihodnosti,“ odpověděl mluvčí poroty. Poroty neuvádí důvody. Poroty je ani uvádět nemusí.

Poroty jen vyhlašují rozsudky.

„Vinen.“

„Vinen.“

„Vinen.“

Poroty taky nemají žádné právo zasahovat do výsledného znění trestu. Všichni jsme se podívali na soudce, starého muže s pletí jako papír, který nás pozoroval zpod svojí paruky a zpoza brýlí, jako by znal tajemství našich duší.

„Neúmyslné zabití je závažným trestným činem,“ pronesl soudce monotónně, mračil se přitom na soudní tribunál a jeho hlas se sálem nesl jako hrom. „Zasluhuje si nejvyšší možný trest odnětí svobody na doživotí.“

Ze sekce pro veřejnost se ozval výkřik: „Ne!“ Byla to žena, která měla na holých pažích vytetovaný ostnatý drát. Musela to být matka jednoho z chlapců, pomyslel jsem si; otce žádného z nich totiž nikdo neviděl posledních skoro dvacet let.

Soudce poklepal kladívkem a vyžádal si v soudní síni klid pod hrozbou, že ji jinak nechá vyklidit.

„Zájem veřejnosti a potřeba poskytnout odstrašující případ musí být v rozsudku vyneseným soudem adresovány,“ pokračoval. „Ale zákon o trestním soudnictví ukládá soudu zkoumajícímu závažnost provinění povinnost zvážit míru pachatelova provinění. Připouštím tedy možnost, že zesnulý byl mrtvý ještě před dopadem na zem vlivem subarachnoidálního krvácení, tudíž by se v tomto případě jednalo o zabití spáchané jednou ranou.“

„Ale co to vlastně znamená?“ zamumlalo mladší dítě – Steve, jmenoval se stejně jako jeho otec – ke svojí matce. Umlčela ho; dokonce i na tomto místě, dokonce i teď dbala na dobré mravy.

Znamenalo to, že budou na Vánoce doma, pomyslel jsem si a žaludek se mi propadl.

Znamenalo to, že to těm grázlům prošlo. Znamenalo to, že nezáleželo na tom, že Steva Goddarda kopali do hlavy, když ležel na zemi. Nezáleželo na tom, že pomočili jeho tělo a celé to vystavili na YouTube. Na ničem z toho nezáleželo, protože soudce uvěřil důkazu obhajoby, že muž, který napadl tři nevinné chlapce, byl vinou svého zdravotního stavu mrtvý ještě předtím, než dopadl na zem.

Sežeňte si toho správného právníka a vykroutíte se ze všeho.

„Zároveň musím vzít v úvahu polehčující okolnosti v podobě sebeobrany obviněných, jelikož se zesnulý pokoušel obviněné napadnout,“ oznámil soudce. „Všichni jste doteď vedli bezúhonný život. Proto vás odsuzuji k trestu odnětí svobody na dvanáct měsíců.“

Bylo po všem.

Podíval jsem se na tvář Alice Goddardové. Ničemu z toho nerozuměla. Nerozuměla tomu, proč její manžel zemřel o třicet let dříve, než měl. Nerozuměla tomu, co soudce řekl, ani tomu, proč se obžalovaní smějí, zatímco její dvě děti potichu pláčou. Chtěl jsem jim něco říct, ale nebylo co. Nedokázal jsem jim nabídnout žádná slova útěchy, nedokázal jsem jim pomoct.

Alice Goddardová pustila moji ruku. Pro všechny to skončilo, až na ni a její dvě děti. Pro ně to neskončí nikdy. Alice se usmívala a mně to lámalo srdce. Byl to strojený, děsivý úsměv.

„To je v pořádku, Maxi,“ ujišťovala mě. „Doopravdy. Steva by nám to stejně nepřivedlo zpátky.“

Úzkostlivě se mi snažila dát najevo, že mě z ničeho neviní.

Podíval jsem se na obžalované. Znali mě. A já jsem znal je. Viděl jsem jednoho z nich, jak ve výslechové místnosti brečí a dožaduje se svojí matky. U dalšího z nich jsem byl svědkem toho, jak se při představě vězení pomočil. A sledoval jsem toho posledního, toho s prázdnýma očima, jak se v průběhu celého procesu chová stále stejně lhostejně – byl nenávratně ztracený a bez jakékoli naděje na nápravu.

Když jsme je zatkli, když jsme je vyslýchali a když jsme je obvinili, každý z těch tří mladíků působil jinak.

Zbabělec. Slaboch. A surovec.

Teď byli zase jako jeden. Zase z nich byl gang. Ano, byli odsouzení, ale za šest měsíců budou zpátky doma. To, že někomu vzali život, nebude mít na jejich vlastní životy skoro žádný dopad. Nepochybně jim to ještě dodá v tom krutém světě, ve kterém žijí, určité postavení.

Rozhořel se ve mně hněv a najednou jsem vyskočil ze svého místa a vydal se směrem k nim. Ale soudní vykonavatel mi zastoupil cestu. Ruce držel mírně zdvižené, abych viděl jeho obrovské dlaně, ale neříkal nic a nepředstavoval žádnou hrozbu, pokud jsem se na místě rozhodl poklidně odejít.

„Nechte to být, pane,“ zarazil mě.

A tak jsem se rozhodl zachovat chytře. Nechal jsem to být.

Byl to typický soudní vykonavatel z Old Bailey: jeho vystupování bylo někde na hranici mezi diplomatem a vyhazovačem. Díval se na mě soucitně, na tváři měl ten nejmenší náznak úsměvu – smutného, ne posměšného – a já jsem tu chvíli nechal pominout, zatímco jsem potlačoval nutkání zvracet, která se dostavilo zároveň s hněvem.

Obličej mi hořel hanbou.

Tři mladíci na lavici obžalovaných se na mě zakřenili, než je odvedli pryč.

Ten pohled už jsem předtím viděl. Znal jsem ho až příliš dobře.

Byl to pohled někoho, kdo věděl, že mu právě prošla vražda.

2

Později toho dne jsme sledovali popravu muže.

Ve vyšetřovací místnosti pro závažné případy, která se nachází na centrále ve West Endu, jsme na velké HDTV obrazovce sledovali videozáznam. Nejprve jsme si nebyli jistí tím, co vlastně vidíme, nebyli jsme ani přesvědčení, že je to skutečné. Šokovalo nás, že je v dnešní době možné sledovat popravu člověka online.

Byl podvečer a všichni jsme stáli u svých pracovních stanovišť, ignorovali jsme telefony, které vyzváněly po celé MIR-1, a pozorovali jsme, jak tomu muži pomohli vylézt na kuchyňské schůdky a dali mu kolem krku oprátku.

A pak se ozval ten hrozný rozhovor.

„Víte, proč jste byl přiveden na toto popraviště?“

„Cože? Tohle… cože? Nevím, o čem… Cože? Já jsem taxikář…“

Hlas prvního muže zněl tlumeně, musel na sobě mít nějakou masku. Hlas druhého muže přetékal hrůzou.

„Kdo je to?“ zeptala se detektiv šéfinspektorka Pat Whitestoneová.

„IC4,“ odpověděla detektiv konstábl Edie Wrenová, rukou si prohrábla rudé vlasy a nespouštěla oči z obrazovky. IC4 znamená, že muž – ten, kterého jsme viděli a který měl na krku oprátku – byl jihoasijského původu.

„Asi čtyřicet let starej. Neoholenej. V riflích a polokošili. Lacoste.“

„Není to pravé Lacoste,“ opravil jsem ji. „Ten krokodýl je obráceně.“

„Co je to za místo, Maxi?“ zajímala se Whitestoneová. Přistoupil jsem k obrazovce o trochu blíž. Byl to ostrý obraz, ale místnost, kterou zobrazoval, byla tmavá. Ve stínech jsem zahlédl bílé kachličky nebo snad cihly, zezelenalé a zežloutlé vlivem času a počasí.

Měl jsem dojem, že jsem to místo už někdy dřív viděl. Nacházelo se v nějaké části Londýna, která musela být někde blízko, ale přesto byla vzdálená stovky let, docela zapomenutá. Zase jsem o krok ustoupil.

„Nevím,“ přiznal jsem.

„Co mu to dělají?“ zděsil se detektiv praktikant Billy Green.

Někdo odkopl schůdky, na kterých muž stál, a nikdo z nás už nepromluvil, zatímco jsme sledovali, jak ten muž visí a jeho tělo se kroutí a svíjí ve vzduchu. Jediným slyšitelným zvukem bylo přidušený zurčivý zvuk vycházející z jeho hrdla. Když se oběšenec pokálel, kameraman se od něj odvrátil a při tom pohybu jsem zběžně zahlédl dvě nebo tři další postavy v tmavém oblečení a s tvářemi zakrytými černými maskami. Stály zády k zažloutlým stěnám a zpoza masek byly vidět jen jejich oči.

„Jsou tam tři nebo čtyři,“ poznamenal jsem. „Možná i víc. Mají na sobě lyžařské kukly. Ne, to nejsou kukly – jsou to obličejové masky Nomex z taktické výstroje nebo něco podobného.“ Odmlčel jsem se. „Vědí, co dělají.“

Mužova tvář začala měnit barvu, jak z něj provaz postupně vymačkával život. Pak znehybněl a bylo po všem. Video, které trvalo deset minut a dvacet jedna sekund bylo najednou známé po celém světě.

„Už jste viděli ten hashtag?“ ozvala se Edie, která se skláněla nad notebookem. „Je to všude. #chcemhozpet.“

„Co chtějí zpět?“ nechápal detektiv praktikant Billy Green.

„Přehrajte to znovu,“ přikázala Whitestoneová. „Zvedni ten telefon, Billy. Edie, ty zjisti, odkud se ten hashtag vzal.“

Edie začala rychle něco ťukat na klávesnici.

„Připadá ti to jako zločin z nenávisti, Maxi?“ zeptala se mě Whitestoneová.

„Připadá mi to jako lynčování,“ odpověděl jsem.

„Takže jo, asi jo.“

„Tady to je,“ prohlásila Edie a pak se v rohu velké obrazovky objevilo nové okno.

Byla tam černobílá fotka z poloviny minulého století. Usmíval se na ní muž, který v obličeji skoro připomínal králíka. Byl to internetový účet pojmenovaný @AlbertPierrepointUK. Nebyl u ní žádný komentář. Jenom ten hashtag – #chcemhozpet – a odkaz na video.

„Má to necelých dvacet pět tisíc fanoušků,“ dodala Edie.

„Ne, skoro sedmdesát osm tisíc fanoušků. Počkat…“ Opřela se o opěradlo a povzdechla si. „Wow, Albert Pierrepoint je docela populární. Proč mi to jeho jméno připadá tak povědomý?“

„Albert Pierrepoint byl ten nejslavnější kat, jakého kdy tahle země měla,“ odpověděl jsem jí. „Provedl víc než čtyři sta poprav, včetně obrovského množství nacistů v Norimberku.“

„Někdo teď volal na tísňovou linku,“ promluvil Billy, když položil sluchátko. „Byla to žena, poznala oběť.“

Vzhlédl na obrazovku a škubl sebou při pohledu na to, jak se muž na videu opět zmítal v bolestivých smrtelných křečích. „Ta žena se jmenuje Fatima Irani a bydlí ve čtvrti Bethnal Green. Ten muž se jmenuje Mahmud Irani. Je to její manžel.“

„Jak se to jméno píše?“ zeptala se Whitestoneová.

„Máme datum narození? Popis toho, co by měl mít na sobě?“

Greene začal předčítat ze svých poznámek. Pak vzhlédl na obrazovku.

„Řekla, že její manžel na sobě měl rifle a jedno z těch triček s malým krokodýlem,“ řekl a sklonil se k odpadkovému koši, když se mu zvedl žaludek. „Pardon,“ omluvil se.

„Přehrajte to znovu,“ přikázala Whitestoneová. „Napij se vody, Billy. Podívala ses už do databáze, Edie?“

Edie Wrenová se pustila do hledání jména Mahmuda Iraniho v celostátní policejní databázi.

„Byl zašitej,“ prohlásila pak. „Odseděl si šest let z dvanáctiletýho trestu. Patřil do gangu z Hackney, zneužívali děcka. Zaměřovali se na holčičky, některým bylo teprve jedenáct. Spousta z nich – ale ne všechny – byla v ústavní péči. Někteří z gangu dostali doživotí. Mahmuda Iraniho odsoudili za unášení obětí – je to taxikář. Byl to taxikář. Vyvázl z toho dost lehce.“

Potřetí jsme sledovali, jak umírá.

„Možná až tak lehce ne,“ opáčil jsem. „Pokud s tím tohle nějak souvisí.“

Ve dveřích MIR-1 se objevil mladý Číňan. Byl to Colin Cho z policejní jednotky pro vyšetřování počítačové kriminality, kterou spolufinancuje ministerstvo vnitra, aby byla schopná poskytovat celonárodní odezvu na nejzávažnější případy kyberkriminality.

„Hledáme Alberta Pierrepointa,“ oznámil Whitestoneové a kývl na obrazovku. „Vypadá to, že používá – používají – stejné technologie jako teroristi, donašeči a lidi, co dělají porno. Účet funguje na základě nějakého anonymizátoru a ten je vytvořený tak, aby dokázal zakrýt všechny digitální stopy. Ale není to Tor nebo I2P. Ještě nikdy předtím jsme se s tím nesetkali. Ta sociální síť je pod velkým tlakem – politiky a médii začínaje a uživateli a znepokojenými rodiči konče. Všichni chtějí, aby to video z úcty k mrtvému stáhli, ale přesvědčili jsme je, aby ho tam ještě nechali, zatímco se budeme snažit vysledovat odesílatelovu IP adresu. Neoficiálně, samozřejmě.“

„Díky, Coline,“ poděkovala mu Whitestoneová a podívala se na mobil. „Dostali jsme zprávu, že našli tělo. Uprostřed Hyde Parku. Zatím nebylo jednoznačně identifikováno.“ Pohlédla na obrazovku a pak na mě. „Ale zasahující strážník tvrdí, že zesnulý na sobě má jedno z těch triček s malým krokodýlem.“

„V Hyde Parku?“ zarazil jsem se. „To tělo vážně našli uprostřed parku?“ Podíval jsem se na obrazovku, na ten podzemní prostor se zašlými bílými kachličkami. „Tohle v Hyde Parku neudělali.“

Pomyslel jsem na podzemní garáže všech těch velkých hotelů na Park Lane, které lemovaly Hyde Park z východní strany. Ale ani jedna z nich nevypadala jako místnost, kde Mahmuda Iraniho oběsili. Tohle místo patřilo do jiného století.

Na obrazovce se objevilo, že účet @AlbertPierrepointUK je teď virální.

TRENDY

#chcemhozpet

#chcemhozpet

#chcemhozpet

#chcemhozpet

#chcemhozpet

„Mám takový dojem, že někdo právě vzkřísil trest smrti,“ poznamenal jsem.

Edie stiskla tlačítko přehrávání a na obrazovce se opět schylovalo k popravě Mahmuda Iraniho.

„Ale kdo by mu to chtěl udělat?“ zeptal se náš nováček, detektiv praktikant Greene, a já si vzpomněl na gang z Hackney, co zneužíval děti. Zatímco jsem mířil ke dveřím, na mysli mi mimoděk vytanula myšlenka.

Kdo by sakra nechtěl?

3

Bylo zvláštně poklidné stát uprostřed Hyde Parku za teplé letní noci. Nic se tu nehýbalo, až na speciální pátrací jednotku, jež ve tmě důkladně prohledávala místo činu, a na kriminalistické techniky, kteří si potichu oblékali ochranné obleky. Detektiv šéfinspektorka Whitestoneová a já jsme si prohlíželi mrtvolu.

Dalo se poznat, že je to on.

Na místo dopadal dostatek měsíčního světla, abychom viděli krokodýla na jeho tričku s límečkem, který byl pořád obrácený špatným směrem, a taky cosi kolem krku mrtvého, co vypadalo jako těžké popáleniny.

Ještě předtím, než dorazil divizní lékař, aby nalezeného muže oficiálně prohlásil za mrtvého, a dávno předtím, než měli jeho nejbližší příbuzní možnost v márnici oficiálně identifikovat tělo, jsme věděli, kdo je ten muž ležící pod stromy v Hyde Parku.

„Mahmud Irani,“ pronesla šéfinspektorka Whitestoneová potichu.

„Takže nejde o zločin z nenávisti,“ řekl jsem. „Nezabili ho kvůli jeho rase nebo vyznání.“

„Každá vražda je zločinem z nenávisti. Víš, co ten gang těm holčičkám udělal? Ocejchovali je, Maxi. Dovedeš uvěřit, že by někdo udělal něco takového malému dítěti?“ Potřásla hlavou. „Někteří lidé si tu nenávist zaslouží.“

Odtrhl jsem pohled od mrtvého muže a nadechl se čerstvého vzduchu. Hyde Park se zdál být nekonečně rozlehlý. Londýňané si neustále stěžují, jak je jejich město přelidněné, ale Jindřich VIII. na tomhle místě lovil divoké kance. Dokonce i dnes je Londýn pořád ještě městem obklopeným poli a lesy. Zdálky jasně zářila bílá světla West Endu a nad nimi se pomalu vynořovala oranžová záře, jako by slunce vycházelo na jiné planetě.

Whitestoneová tiše pozorovala mrtvolu.

Je to malá, světlovlasá žena v brýlích, ani stará, ani mladá, a kdybyste ji potkali ve vlaku, nenapadlo by vás, že před sebou máte jednu z nejzkušenějších vyšetřovatelek vražd v Londýně. Znovu už na ni nepromluvím, dokud se neozve jako první – tohle jsou totiž ty klíčové minuty, kdy si vrchní vyšetřovatel prohlíží neporušené místo činu s tělem přesně na tom místě, kde ho nalezli, vstřebává informace a snaží se jich získat co nejvíc, než začneme místo činu natáčet, fotit a sbírat důkazy. Jde o poslední okamžiky, kdy je celé místo ještě nedotčené.

Dokonce i modrá světla aut pohotovostní jednotky působila, jako by přicházela z velké dálky, jako by čekala na znamení vrchního vyšetřovatele. Byly to velké kužely modrých světel prozařující temnotu obrovského parku a zdálo se, jako by nás oddělovaly od okolního světa. Viděl jsem Edie Wrenovou a Billyho Greena, jak vyslýchají Rumunce, kteří tělo nalezli, zatímco chystali nelegální grilovačku.

„Dobře,“ přikývla Whitestoneová. „Viděla jsem, co jsem potřebovala.“

Zvedl jsem ruku, abych poslal znamení vedoucí výjezdové skupiny, a na její pokyn se kriminalističtí technici dali do pohybu. Všiml jsem si, že policejní páska s nápisem POLICIE VSTUP ZAKÁZÁN teď lemuje celý Hyde Park. Po každých zhruba dvaceti metrech ji strážili policisté.

„Nechala jsi uzavřít celý Hyde Park?“ zeptal jsem se.

„Později můžu vždycky perimetr zmenšit,“ odpověděla mi Whitestoneová tiše a nespouštěla oči z mrtvého těla na zemi. „Ale rozšířit bych ho už nemohla. Je lepší vymezit spíš větší místo činu než menší. Pojďme se podívat blíž.“

Na rukou jsme měli nasazené modré nitrilové rukavice, na obličejích bílé masky, na botách návleky a stáli jsme na forenzních nášlapných deskách, které jsou pouhým okem neviditelné.

Já i Whitestoneová jsme každý nesli štos několika takových desek – průhledných a lehkých –, opatrně jsme je pokládali na trávu před sebou a vytvořili si tak nekontaminovanou cestu k tělu. Přikrčili jsme se u těla Mahmuda Iraniho, každý z jedné strany.

„Tvoje první vražda oběšením?“ zeptala se mě Whitestoneová.

Přikývl jsem.

Prstem v rukavici ukázala na šikmé, tmavě zbarvené stopy na jeho krku.

„Tyhle stopy se objevují jen při smrti oběšením,“ vysvětlila mi. „Jakýkoli jiný způsob uškrcení po sobě zanechá vodorovné stopy.“

„A tyhle jsou úhlopříčné,“ poukázal jsem. „Vedou od místa dole na krku na jedné straně až těsně pod ucho na druhé straně.“

Whitestoneová přikývla.

„Protože provaz – nebo pásek, prostěradlo, drát nebo cokoli jiného – se stahuje směrem k uzlu. Vidíš, jak je to hluboké? Uškrtila ho jeho vlastní váha. Provaz stlačuje krční tepny a vypíná přívod krve k mozku. U soudem nařízených poprav dřív lámali druhý krční obratel, říkalo se tomu katovská zlomenina. Je to lidštější. Tihle se s tím neobtěžovali. Prostě ho pověsili. Ale rány po oběšení vždycky vypadají takhle, zůstanou po nich šikmé stopy. Na tomhle je neobvyklé, že nešlo o sebevraždu.“ Postavila se. „Každé oběšení, které jsem dodnes viděla – a nebylo jich málo –, bylo buď výsledkem úmyslné, nebo neúmyslné sebevraždy.“

„Neúmyslná sebevražda?“

„Autoerotická asfyxie. Víš co. Sexuální hrátky, co tě můžou zabít.“

„Aha.“

„Jde převážně o mužskou zábavu, trochu jako kutilství nebo sledování kriketu. Ženy autoerotické asfyxii zase tolik neholdují. Škrcení evidentně zvyšuje intenzitu orgasmu. A co špatného by se přitom mohlo stát?“ Kývnutím ukázala na tělo. „Na Mahmudovi Iranim je výjimečné to, že jeho oběšení není důsledkem masturbace nebo úmyslu vzít si život. Byla to vražda. Ale kdo by vraždil oběšením?“

Zamyslel jsem se nad tím.

„Někdo, kdo se chce pomstít?“

„Ne. Někdo, kdo chce spravedlnost.“ Rozhlédla se po parku. „Tady ho nezavraždili, že ne? Tady nezemřel.“

Vzpomněl jsem si na místnost vydlážděnou bílými kachličkami, která se zdála být věčně pohroužená ve tmě. A vzpomněl jsem si na podzemní garáže, které tuhle oblast obklopovaly, ne jenom u Hyde Parku, ale i pod majestátními hotely a luxusními prodejnami aut na Park Lane. Žádný z nich se podle mého mínění nepodobal místnosti na videu ani vzdáleně – ta místnost totiž vypadala jako místo, které mělo být strženo už před sto lety.

„Takže se rozhodli ho přesunout z místa vraždy sem,“ poznamenal jsem. „Proč by to dělali?“

„Ztěžuje nám to práci,“ řekla Whitestoneová. „Takhle nemůžeme na místě vraždy provést forenzní testy.“

„To je pravda, ale taky je to pro ně mnohem nebezpečnější. Proč riskovat, že někdo uvidí, jak se zbavují těla? Proč ho nenechat tam, kde ho oběsili?“

Whitestoneová se nad tím zamyslela.

„Protože chtěli, abychom ho našli.“

Sledovali jsme speciální pátrací jednotku, jak se po kolenou probírá Hyde Parkem. V dálce se rozštěkal německý ovčák z kynologického útvaru.

„Vážně by nám pomohlo, kdybychom měli aspoň provaz, na kterém ho oběsili,“ poznamenala Whitestoneová, spíš pro sebe než ke mně. „Provazy toho dokáží prozradit spousty. Jaký druh provazu. Jaký druh uzlu.“

Rozsvítila se silná bílá oblouková světla a ozářila místo činu, jako by to byla filmová scéna. Tělo Mahmuda Iraniho v té záři vypadalo strašně polámaně a smrtelná muka měl jasně vyrytá v obličeji. Krokodýl na jeho tričku stále hleděl špatným směrem, jako by odvracel pohled od velké skvrny na jeho riflích.

Vedoucí kriminalistický technik a jeho kriminalisté už se potili ve svých ochranných oblecích z tyveku, modrých rukavicích a forenzních maskách na obličej. Dodávka se zatemněnými okny těžkopádně přejela přes vyprahlou trávu. Za ní jsem uviděl velký bílý mramorový oblouk, který značí křižovatku Oxford Street, Edgware Road a Park Lane. Stromy proběhl šepot, jako by to byl šepot neklidných mrtvých.

„Tady býval Tyburn,“ uvědomil jsem si náhle. „Možná proto se rozhodli nechat ho zrovna tady. Tohle místo by mohlo být součástí té rituální vraždy. Možná i tou nejdůležitější součástí. Protože právě tady býval Tyburn.“

„Tyburn?“ zeptala se Whitestoneová. „Ta šibenice?“ Přikývl jsem. „Tyburnský strom – šibenice trojúhelníkového půdorysu – se nacházel poblíž místa, kde je londýnský Mramorový oblouk. Londýn na tomhle místě pořádal veřejné popravy skoro tisíc let.“ Majestátní vítězný oblouk osvěcovala světla prozařující noc. „Na místě, kde stojíme, bylo popraveno na padesát tisíc lidí,“ dodal jsem. „A oni ho nechtěli jenom zabít, že ne?“ Podíval jsem se na tělo Mahmuda Iraniho a na šikmou ránu na jeho krku. „Chtěli ho potrestat.“

4

Těsně před třetí hodinou jsme za prosluněného pondělního odpoledne se Stanem čekali před školní bránou na Scout a oba jsme se museli hodně snažit, abychom krotili svoje nadšení.

Náš malý kaštanově zbarvený Kavalír King Charles španěl byl před školní bránou vždycky plný elánu – všechny ty děti a pozornost, které se mu dostávalo, všechny ty lichotky –, ale pro mě byl dnešek výjimečný, protože šlo o poslední den školního roku.

Zvládli jsme to.

Děti začínaly vycházet ven ze školy a čekající dav rodičů se nahrnul dopředu.

Uviděl jsem dlouhé blonďaté vlasy slečny Daviesové – milované učitelky mojí dcery Scout –, za ní známé obličejíky dívek, které jsem poznával, a nakonec se objevila sama Scout, v náručí držela obrovskou složku a na sobě měla školní uniformu, tu nejmenší, jakou vůbec měli na skladě, ale i tak jí sahala až pod kolena.

Slečna Daviesová si mě všimla, usmála se, zamávala mi a ukázala mi zdvižený palec.

Chtěl jsem jí poděkovat – za všechno –, ale začalo se okolo ní shromažďovat až příliš mnoho rodičů, aby jí předali dárky a promluvili si s ní před dlouhou letní pauzou, a tak jsme se Stanem zůstali stát a čekali jsme u školní brány. Stan přitom divoce vrtěl ocasem a nadšením poulil svoje kulaté černé oči.

„Dívali jsme se na film, protože je poslední den školy,“ oznámila mi Scout místo pozdravu. „Byl o japonské rybě, co se jmenovala Ponyo.“ Náhle spatřila kamarádku, kterou neviděla celých pět minut.

„MIO! MIO! MIO-MIO-MIO-MIO-MIO!“

„Ahoj, Scout!“

„Ahoj, Mio!“

Scout mi předala složku nacpanou vším, co za ten rok stihla ve škole vytvořit. Vepředu bylo úhledně nadepsané její jméno a třída.

Scout Wolfová, 1. D

Nahoře byla jedna z jejích prvních prací, obrázek s názvem „Moje rodina“, který jsem si pamatoval z loňského září. Na obrázku Scoutiny rodiny byl jen malý panáček, který neměl dokonce ani vlastní kufřík, malá holčička s hnědými vlasy a zrzavý pejsek. Ten obrázek mi loni drásal srdce, protože to vypadalo, jako by se ten muž, holčička a pes uprostřed všeho toho prázdného prostoru ztráceli. Ale teď mi na tvář přinesl úsměv.

Zvládli jsme to!

Pomalu jsme se vydali pryč od školní brány a všude kolem nás halasili lidé, kteří si navzájem přáli hezké prázdniny a domlouvali se, jak zůstanou v kontaktu, a já si přitom užíval pocit úlevy, jako by mi spadl kámen ze srdce. Všichni rodiče chtějí pro svoje děti to stejné. Ale svobodný rodič chce pro své dítě ještě něco dalšího. Svobodný rodič chce přežít.

Pokud jsme se Scout dokázali projít prvním rokem školy, věděl jsem, že dokážeme cokoli.

Scout si vzala Stanovo vodítko a omotala si ho dvakrát okolo tenkého zápěstí, ale náš pes byl stále neposedný, jako by se z něj všechno to vzrušení od školní brány ještě nevypařilo. S divoce vykulenýma očima očichával pouliční lampu, ztracený ve vlastním světě, ve světě vůní, kde žijí psi, když najednou vzhlédl a na druhé straně silnice spatřil pečlivě upraveného pudla. Bez varování se pokusil vrhnout do rušné silnice a Scout ho musela popadnout za vodítko oběma rukama.

Vzal jsem si od ní vodítko a oba jsme upřeli na Stana přísný pohled, ale ten měl oči jen pro pudla na druhé straně silnice.

„Dosáhl pohlavní zralosti,“ poznamenala moudře Scout. „Budeš se s tím muset smířit, tati.“

Na chodníku ve stínu velkého klenutého vstupu na masnou tržnici na Smithfieldu seděl bezdomovec.

Měl na sobě staré zelené tričko s příliš dlouhými rukávy, obnošené maskáče a kanady bez tkaniček. Před ním ležela kšiltovka, ve které bylo pár mincí. Všechno na něm zřetelně ukazovalo na to, že šlo o bývalého vojáka.

Jak jsme ho míjeli, promluvil na nás, aniž by vzhlédl.

„Nemáte navíc padesát litrů?“

Ta věta mi vehnala úsměv do tváře – byla vtipná.

Nečekaná.

A pak mi úsměv na tváři ztuhl, protože jsem ten hlas poznal z doby před mnoha lety. Ne hlas tohoto muže, ale chlapce, kterým dříve býval. Bývaly doby, kdy jsem ten hlas znal stejně důvěrně jako svůj vlastní.

Pomalu jsem se otočil a vydal se zpátky k tomu muži, Scout a Stan mě následovali. Vzhlédl ke mně – byl to černoch se světlou pletí, který se už nějakou dobu neholil, včera v noci rozhodně nespal v posteli a který už hodně dlouho pořádně nejedl.

Ale pořád to byl on.

„Jackson Rose,“ řekl jsem a nebyla to otázka, protože jsem o tom ani v nejmenším nepochyboval. Všiml jsem si, jak se v tom známém obličeji objevil šok, když mě poznal.

„Maxi?“

Jak dlouho už to vlastně bylo? Třináct let. Byl to další poslední den semestru toho posledního školního roku vůbec. Ale těch pět let předtím jsme si byli bližší než bratři.

Bylo to jedno z těch dětských přátelství, které se už nikdy znovu neobjeví.

Podal jsem mu ruku a pomohl mu na nohy. Zazubil se na mě a já uviděl ten úsměv s dírou mezi zuby, který jsem si pamatoval, i když jeden z předních zubů měl teď trochu uštípnutý. Objali jsme se a oba se přitom smáli tomu, o jak nepravděpodobnou situaci šlo. Pak jsme od sebe poodstoupili a potřásali přitom hlavami. Přemohla nás síla času.

Podíval jsem se na jeho špinavou vojenskou uniformu. On se podíval na moji dceru. A na našeho psa.

A pak jsme se znovu rozesmáli.

„Z tebe je táta?“ zeptal se. Přikývl jsem. „Ano.“

Úsměv s dírou mezi zuby se znovu objevil. „Gratuluju.“

„Díky.“

Podal Scout ruku a ona si s ním vážně potřásla.

„Jsem Jackson Rose,“ představil se.

„A já Scout Wolfová,“ odpověděla a pozorovala ho, jak se přikrčil, aby se seznámil se Stanem. „Vy jste tátův kamarád?“

„Přesně tak, Scout, jsem kamarád tvýho táty. A víš, co se říká?“

Scout zavrtěla hlavou.

„Nevím, co se říká,“ přiznala.

„Můžeš si najít nový přátele,“ řekl jí Jackson Rose a díval se přitom na mě. „Ale žádný starý si už nenajdeš.“ Usmál se na mě tím úsměvem s mezerou mezi zuby. „Nemám pravdu, Maxi?“

„Půjdeš domů s námi,“ oznámil jsem mu. Něco mu přeletělo přes obličej.

„Nemůžu jít domů s tebou a Scout,“ namítl a odvrátil pohled a já si všiml, že se cítí zahanbeně.

„Proč ne?“

Na chvíli zaváhal a pak se krátce, rozpačitě zasmál.

„Protože se vážně potřebuju osprchovat,“ řekl pak.

„My sprchu máme,“ opáčil jsem.

Pak jsem se podíval na Scout a přemýšlel jsem nad tím, jestli ji přítomnost cizince pod naší střechou nebude znepokojovat. Ale ona se natáhla a vzala Jacksona za ruku.

„Moje kamarádka se jmenuje Mia,“ prozradila mu. Vzali jsme ho s sebou domů.

Měl jsem v plánu objednat nějaké thajské jídlo, pizzu nebo cokoli, co by chtěl, ale jakmile jsem zmínil jídlo, stál u dveří ledničky a díval se dovnitř.

„Dělal jsem v armádě kuchaře,“ prohlásil. „Máš ráda kari, Scout? Všichni mají rádi kari, ne?“

Scout vypadala pochybovačně. Nikdy předtím kari nejedla.

„Tohle je speciální kari,“ pokračoval Jackson a vytahoval ven cibule, mrkve a kuře. Paní Murphyová, naše hospodyně, si tam nechávala zásoby na vaření. Já jsem byl spíš na míchanou omeletu. „Japonský kari,“ prozradil nám Jackson a já v něm znovu uviděl toho chlapce, kterým dřív býval, a jak ho nic nedokázalo zastavit, jakmile se jednou rozhodl, že něco udělá. „Není moc pálivý,“ dodal a mrkl na Scout, aby ji uklidnil. „Není se čeho bát.“ Bylo to výborné. Všichni tři jsme si pochutnávali na Jacksonově japonském kari, zatímco se venku pomalu snášela chladná noc a Stan pochrupoval u sebe v košíku.

Když Scout dojedla kari a odešla k sobě do pokoje, tak jsme se na sebe s Jacksonem usmáli.

„Spíš teď na ulici, Jacksone?“ Zasmál se.

„Je to jenom dočasný. A co ty? Bude se dneska ještě někdo vracet domů?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jsme tu jen my dva,“ odpověděl jsem. „Já a Scout. Takhle jsme komplet.“

Znovu se mu na tváři objevil jeho široký úsměv. Pak pomalu povadl. „Co se stalo, Maxi?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spolek katů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.