Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Doplnené a prepracované vydanie

Autor: © Miroslava Varáčková

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Jana Blankovská

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-041-2

ISBN MOBI: 978-80-8197-042-9

Všetkým mojim láskam.

Často ich stretávame v uliciach našich miest. Pod rúškom šťastia ponúkajú zmarenú budúcnosť.

Prológ

Postavy zahalené v bielych habitoch meravo stáli pozdĺž stien. Miestnosť bola tmavá, len slabý mihot sviečok osvetľoval ich siluety, pričom na múry vrhal chvejúce sa tiene.

Všetci pozerali jedným smerom. Všetci sa sústredili len na dve osoby v strede miestnosti. Na dievča menom Mili, ktoré bezmocne sedelo na starej drevenej stoličke, s hlavou spustenou, rukami strnulo uloženými v lone a plecami oddane ovisnutými dopredu. Triaslo sa a bez najmenšieho náznaku protestu čakalo na svoj ortieľ.

Tou druhou bola mohutná, nízka postava skrytá v rovnako bielej sutane, akú mali na sebe všetci okolostojaci. Akoby ich práve tá farba mohla zbaviť viny, zmyť hriechy a zastrieť špinu usadenú na dne samotnej duše. Akoby práve ona znamenala rozhrešenie a vstupenku do raja.

Muž v strede pomaly vystrel ruky, dotkol sa hlavy dievčaťa a začal odriekať naučenú formulu.

„Exorcizamus te, omnis immundus spiritus, omnis satanica potestas...“

1. kapitola
...straty, nálezy a symbol

Akoby to bolo len včera, čo som Matúša stretla prvý raz. Bol vtedy chladný október, jeden z tých mrzutých a usmoklených dní, ktoré by človek najradšej strávil doma v posteli so šálkou horúceho čaju.

Ešte aj dnes cítim vôňu smrekov a vlhkého ihličia, ktorá napĺňala vzduch, keď som stála s prečnievajúcimi špičkami na okraji útesu. Podvečerné ticho narúšali len slabé poryvy vetra rozbíjajúce sa o skaly a na dolinu sa práve spúšťal súmrak.

Bezmocne som si uvedomila, že čas rozlúčky sa blíži. Naposledy som pozrela na horiaci horizont a zovrelo mi hrdlo. Karmínová červeň zalievala krajinu a bola ako znamenie, ako posledné zrnko piesku na pomyselných vážkach. Stekala na svet, na vrcholky stromov, priamo do mojej mysle.

Vedela som, že nadišla chvíľa konať.

Zhlboka som sa nadýchla, pomaly otvorila veko na urne, ktorú som dovtedy kŕčovito zvierala v dlaniach, a opatrne som ho položila na zem k svojim nohám. Jej alabastrový povrch bol hladký, bála som sa, aby mi nevykĺzla a nerozbila sa o skaly, preto som všetku svoju pozornosť sústredila na pohyby rúk. Jednu som prestrčila cez úzky otvor dnu a nabrala za hrsť popola. Potom som ju vytiahla, otvorila dlaň a nechala vietor, aby mi ju vyprázdnil. Zrnká sivého prachu preleteli pomedzi prsty, zatočili sa vo vzduchu a nechali sa unášať preč.

Svet zrazu akoby zastal. Znehybnel pod náporom očakávania a s hrejivým pocitom víťazstva sa prizeral, ako sa čiastočky nenávratne kĺžu do doliny.

Akt som zopakovala niekoľkokrát po sebe a pri každom novom načretí do nádoby s pozostatkami mi o čosi viac zovrelo vnútro. Zdalo sa, že vietor unáša nielen popol mojej mamy a otca, ale berie mi i kus duše.

„Réquiem ætérnam dona eis, Dómine, et lux perpétua lúceat eis,“ šepla som vopred naučenú formulku. „Odpočinutie večné daj im, Pane, a svetlo večné nech im svieti.“

Potom som urnu opatrne obrátila a zatriasla ňou, aby sa vysypali aj posledné zvyšky obsahu.

Keď odfúklo i tie, položila som ju k veku a ešte krátko zostala stáť na mieste. Nechcelo sa mi odtiaľ odchádzať. Nie preto, že by som cítila prítomnosť ich duší a to mi bránilo v odchode. Práve naopak. Pripadala som si v tej chvíli príšerne opustená. Samota mi prenikala až do špiku kostí, no nemala som chuť vracať sa do sveta, v ktorom niet úniku pred spomienkami. Chcela som si ukradnúť ešte aspoň chvíľku v tom tichu a zdanlivom pokoji.

Nakrátko som privrela oči a poddala sa sebaľútosti, ktorá mi klokotala v žilách ako prudký jed.

„Amen,“ vyslovila som celkom pomaly, aby som dokončila modlitbu, no najradšej by som zakričala niečo hnusné, aby som osudu ukázala, ako veľmi ho nenávidím. Za smrť rodičov, pokazený život, nespravodlivosť a za všetky tie dni a noci plné smútku, ktoré nemali konca.

A pritom som nedokázala nič.

Ani len plakať.

V duchu som preklínala Boha, že toto všetko dopustil. Rukami som si obopínala driek, akoby som sa chcela ochrániť pred vlastnými pocitmi.

Vtom kdesi nad lesom zahrmelo. Ten zvuk bol ako kladivo, mala som pocit, že mi roztrhol oba bubienky. Prudká bolesť mi vrazila hlboko do mozgu a prinútila ma skrčiť sa.

Preľaknuto som pozrela pred seba. Nad dolinou svietili posledné známky rýchleho záblesku. Fialový pás preťal horizont na dve polovice, dotkol sa špičiek stromov a zmizol.

Následne sa všetko ponorilo do mŕtvolného ticha.

Dokonca aj vietor ustal. Bolo počuť len slabé bzučanie pripomínajúce pradenie elektriny.

Vystrašene som sa zohla po urnu a veko, naposledy som sa obzrela na miesta, kam odvialo spopolnené pozostatky mojich rodičov, a rýchlym krokom som sa pustila do lesa.

Zvuk neutíchal. Prenasledoval ma. Stále mi znel v ušiach ako tichá hrozba.

Musela som sa otáčať, no nič okrem stromov a podrastu som nevidela. Nič, čo by prirodzene nepatrilo k lesu.

Rozbehla som sa, kľučkujúc pomedzi štíhle kmene smrekov, zakopávala o vytŕčajúce korene, párkrát som sa pošmykla na klzkom machu. V jednom momente som pocítila, ako mi urna vypadla z rúk. Pri dopade duto zastonala a praskla.

Krátko som zaváhala, chcela som ju zdvihnúť, no strach ma premohol. Hoci som mala v pláne odložiť si ju, skryť hlboko v skrini a v slabých chvíľkach ju pevne stisnúť v objatí, nechala som ju nakoniec tam. Len som sa o ňu zbabelo obtrela pohľadom a utekala ďalej.

Okolie bolo zrazu akési zvláštne. Ponorené do oparu a mĺkve. Dlhé tiene stromov, papradí a iných rastlín sa po mne žiadostivo naťahovali.

Pomyslela som si, že som sa musela zblázniť, že mi preskočilo a mozog mi podsúva tie najšialenejšie zvuky a obrazy len preto, že nezvládam momentálnu situáciu.

Alebo nie?

Rýchlo som sa pokúšala dostať odtiaľ preč. Prepletala som nohami, očami lietala po okolí, sledovala každé podozrivé pohnutie vetvičkou či steblom.

Oľutovala som, že som si na poslednú rozlúčku s rodičmi nevybrala inú časť dňa. Trebárs ráno alebo poludnie, len nie večer, ktorý znásobuje každú obavu a pomäteným myšlienkam pripisuje známky skutočnosti.

„Tma vdychuje život démonom,“ spomenula som si na vlastné slová a v tej chvíli som im uverila. „Prebúdza prízraky a ilúziu mení na realitu. Mohlo by sa zdať, že hranica medzi týmito dvoma svetmi je len výmysel. Akoby paralelne plynuli vedľa seba a ten skrytý sa nám ukazuje iba sporadicky. Vždy, keď to najmenej čakáme. Vždy, keď má strach nad nami najväčšiu moc, Juli.“

Na rázcestí som sa pustila skratkou, zišla z vyznačenej trasy a o niekoľko minút vyšla na asfaltke. Ani tam som si však nedovolila zastaviť. To čudné pradenie tu bolo stále a ja som sa hlúpo domnievala, že čím rýchlejšie budem utekať, tým menej ho budem vnímať.

„Júlia!“

Strhla som sa na čísi hlas. Zaspätkovala som a inštinktívne sa obzrela.

V prítmí na krajnici stála mužská silueta. Postava vykročila ku mne a ja som sa snažila rozpoznať niekoho známeho. Vystrašene som čakala, kým sa človek priblíži, a až vtedy som si uvedomila, že ho nepoznám.

Očami som visela na tvári, ktorá sa postupne vynárala zo šera. Rozoznávala som obrysy pevnej sánky, líniu líc, rovného nosa a kapucne, spod ktorej vytŕčalo niekoľko prameňov svetlých vlasov. Z chlapcovej pokožky výrazne vystupovali tmavé oči. Pozerali priamo na mňa a boli hlboké, až mrazilo. V okamihu som sa v nich topila a strácala aj posledné zvyšky súdnosti.

Pristúpil ku mne na vzdialenosť vystretej paže, hlavu naklonil mierne nabok a usmial sa.

„Poznáme sa?“ spýtala som sa celkom zbytočne.

„Nie,“ neznámy šeptom potvrdil to, čo som už beztak vedela. Z jeho hlasu sálalo teplo. Bol mäkký a tichý. Vláčny ako hudba.

„Tak...“

Pokrčil plecami a natiahol ku mne ruku. Inštinktívne som ustúpila o krok vzad.

„Tvoja peňaženka, Júlia Nováková. Zrejme si ju stratila.“

Pozrela som mu do dlane. Zvieral v nej podlhovastú walletku z hodvábu, na ktorej bol vyšitý strieborný motýľ veľkosti mince. Dostala som ju od mamy k sedemnástym narodeninám. Bol to originálny, ručne zdobený kus.

Zmätene som si siahla do prázdneho vrecka, zalovila v ňom a potom mu ju vytrhla, pričom som si ho opäť podozrievavo premerala.

„Našiel som ju na ceste kúsok odtiaľ,“ povedal a usmial sa. Pohľadom skĺzol po mojej tvári, akoby ma ním chcel poláskať.

„Ďakujem.“

Peňaženku som otvorila, očami narýchlo skontrolovala obsah, strčila som si ju do bundy a neisto sa zberala na odchod. Ešte stále som sa priveľmi bála. Priveľmi na to, aby som si dokázala urovnať myšlienky a otočiť sa neznámemu chrbtom. Nevedela som sa zbaviť pocitu, že niečo nie je v poriadku. Vlastne... že vôbec nič nie je v poriadku. Dlane som tuho zvierala do pästí, svaly som mala napnuté a vnútro sa mi otriasalo zbabelými údermi srdca. Mala som pocit, že mi vyskočí z hrude a utečie ako ten najväčší zradca.

Nakoniec som sa odhodlala a zvrtla sa na päte. Po niekoľkých krokoch som sa však nenápadne obzrela cez plece.

Kráčal za mnou. Pomalou, istou chôdzou.

„Sleduješ ma?“ vyhŕkla som, no hlas mi i napriek snahe o čo najtvrdší tón sfarbila panika.

„Nie.“

„Tak čo chceš?“

„Vôbec nič.“ Z jeho tónu bolo opäť cítiť vľúdnosť.

„Nálezné? Alebo?“

„Hovorím ti predsa, že nič od teba nechcem. Máme rovnakú cestu,“ pohodil hlavou smerom k mestu. „To je všetko.“

Pridala som do kroku. Ani som nevedela, čo bol vlastne zač. Všetko ma miatlo. Les, zvuk v ušiach, on...

„Som Matúš,“ pribehol a predstavil sa. „Asi som ťa vystrašil, však?“

„Hm,“ úkosom som naňho zazrela.

Veľmi som si zrazu želala byť doma, zahrabať sa pod paplón a dúfať, že celé toto nešťastné obdobie bude čím skôr za mnou. Túžila som si pritlačiť dlane na uši, viečka pevne zavrieť a ako upokojujúce zaklínadlo odriekať slová, že nič z toho, čo sa mi v poslednej dobe stalo, nie je skutočné. Nahovárať si, že život sa opäť vráti do normálu.

„Bol som si zabehať,“ prerušil chod mojich myšlienok. „Je to najlepší spôsob, ako si večer vyvetrať hlavu. Čerstvý vzduch a svalová únava mi pomáhajú bez problémov zaspať. Vrelo ich odporúčam všetkým chronickým nespavcom. Je to oveľa zdravšie ako do seba tlačiť kadejaké lieky. Ale asi príliš táram, pravda?“ Stiahol si kapucňu, spod ktorej mu vykukol prameň vlasov. Rukou si ich rozcuchal v snahe dať im nejaký tvar a opäť sa usmial.

Očami som narýchlo preletela po jeho športovom oblečení. Zdalo sa, že o behu neklame, napriek tomu som sa nedokázala ubrániť pochybnostiam. Bola som ako ustráchané mača, ktoré sa bojí čo i len dýchať.

„Keď som spomalil tempo, všimol som si v prachu ležať tvoju peňaženku,“ pokračoval, akoby som vôbec stála o nejaké vysvetlenia. „Ešteže je bledá a má na sebe toho motýľa, inak by som ju len sotva zbadal. Zaligotal sa a len vďaka tomu som ju neprehliadol.“

„A potom si čakal, kým sa vrátim,“ utrúsila som sarkasticky.

„Neblázni, bola to náhoda, že sme sa stretli.“

„Odkiaľ si vedel, že je moja?“

„Reagovala si predsa na meno z preukazu. Prepáč, nerád sa hrabem v cudzích veciach, ale ak chceš nájdenú vec vrátiť, je to predsa nevyhnutnosť,“ pokrčil plecami. „Ako inak by som sa dozvedel, kto je majiteľom?“

Prikývla som a snažila sa premýšľať. Moje myšlienky však boli rozlietané, vôbec som neuvažovala logicky.

„Mala si šťastie, že sme na seba natrafili,“ zasmial sa, akoby sa pokúšal odľahčiť dusnú atmosféru. Určite jej ťažobu musel cítiť aj on.

„Jasné,“ odfrkla som.

„Vďačnosť sa zvyčajne prejavuje trochu inak.“

„Mám zlý deň, prepáč,“ povedala som potichu, už o niečo zmierlivejšie. „Ešte raz ďakujem, že si mi ušetril nepríjemnosti s vybavovaním nových dokladov.“

Pri mojom poslednom slove kdesi nad horami opäť zahrmelo.

„To nestojí za reč.“

Rýchlym tempom som kráčala ďalej. Prašnú cestu z oboch strán kopíroval les a viditeľnosť vďaka hustnúcemu šeru bola z minúty na minútu horšia. Len posledné známky dohárajúceho dňa chabo osvetľovali cestu a vrhali navôkol dlhé, nepríjemné tiene.

„Z lesa si sa vyrútila dosť divoko,“ nadhodil. „Takmer som skolaboval, ako som sa zľakol. V prvej chvíli mi napadlo, či nie si nejaká zver. Už som si v hlave robil plán úniku. Najbližší strom to istil.“

Mlčala som.

„Asi je to behanie blízke nám obom...“ snažil sa o udržanie konverzácie, ale skutočne som netušila, čo povedať. Svoj život som nemienila rozoberať, a práve k tomu jeho otázky viedli.

Niekoľkými dlhými krokmi ma predbehol, otočil sa mi tvárou a pritiahol môj pohľad práve vo chvíli, keď mi na nos dopadla prvá kvapka dažďa. Začínalo mrholiť.

„Nazad môžeme ísť spolu. Je nebezpečné, aby si išla takto večer sama. Mohla by si napríklad niekoho stretnúť.“ Tvárou sa mu zrazu prehnalo šibalstvo. Usmieval sa a bláznivo šermoval rukami, akoby sa snažil odohnať démonov, ktorí mi mátali v hlave. „Napríklad toho medveďa.“

Zvlnila som kútiky úst.

„Spoločne nám cesta ubehne rýchlejšie. Sľubujem, že nebudem otravný. Teda, aspoň sa o to pokúsim. Väčšinou som dobrý spoločník, ale mlčať je vlastne výzva a tie mám celkom rád.“

„Nechcel si si náhodou zabehať?“

„Už ani nie.“

Mykla som plecami. Sama či s ním, čo na tom záleží. Koniec koncov, Matúš nepôsobil ako niekto, kto v prítmí lesa striehne na svoju potenciálnu obeť. Uvedomovala som si, že to skôr ja som tá, kto má očividne problém. Tá, ktorá momentálne vníma svet cez čiernu optiku, a nie taký, aký reálne je.

Ani som si neuvedomila, kedy som spomalila tempo a prešla do ležérnej chôdze. Kráčali sme smerom k mestu. Jeho horizont začal cez stromy postupne presvitať v podobe mihotavých svetielok. Práve tie, hoci ešte stále vzdialené, mi vracali rozvahu. Zrazu som sa tešila, že sa stratím v spleti ulíc, v malom nenápadnom dome s posteľou, ktorá pre mňa posledné dni predstavovala jediné útočisko. Vedela som, že práve tam na mňa spomienky a sebaľútosť doľahnú v plnej sile, no napriek tomu mi to miesto dodávalo ilúziu bezpečnosti.

Pravdou však bolo, že úplne pokojne som sa necítila nikde. Akoby smrť, ktorá mi vzala rodinu, zanechala v mojej duši ľadový odtlačok.

Pri myšlienke na zubatú ma striaslo.

„Tuším ti je poriadna zima,“ zareagoval Matúš.

„Ani nie.“

„Zachvela si sa. Ak chceš, požičiam ti bundu,“ zvliekol si ju a natrčil ku mne.

„Netreba, vďaka. Na tento druh chladu oblečenie nezaberá. Len čo by som o teplo obrala zbytočne aj teba.“

„Chceš sa porozprávať? Možno by ti to...“

„Nie,“ skočila som mu do reči.

„Občas pomáha zdôveriť sa.“

„Nepoznám ťa,“ zamračila som sa. „Nemám dôvod vešať ti na nos čokoľvek zo svojho života.“

„Ja viem, ale som poruke a vyzeráš, že to v tejto chvíli potrebuješ ako soľ.“

„Nesľúbil si náhodou, že nebudeš otravný?“ úkosom som naňho zazrela. Tváril sa uvoľnene a priateľsky, na okamih mi dokonca bolo ľúto, že sa k nemu správam zbytočne tvrdo. Za iných okolností by som ho určite vnímala ako milého človeka. A sympatického. Dokonca veľmi pekného.

„Prepáč,“ povedal. „Už som ako hrob.“

„Fajn.“

Zvyšok cesty sme prešli mlčky a Matúš, presne ako sľúbil, viac netáral. Len z času na čas sa nám stretli pohľady. Bolo to zvláštne, ale všetko napätie zo mňa postupne opadlo.

Neuniklo mi, že Matúš sa zopárkrát nadýchol a chcel niečo znovu povedať, no v poslednej chvíli tie slová prehltol. Navzdory všetkému, čo som práve prežívala, musela som sa pousmiať. Nad ním, nad sebou, nad všetkým.

Pripadala som si, akoby nás postupne obalila bublina, ktorá ma chránila pred svetom vonku. A vlastne aj tým vnútorným, ktorý sa skrýval v mojej mysli. Zrazu som vnímala len seba, jeho, chladný večerný vzduch a pokoj, ktorý náhle vystriedal predchádzajúce zdesenie.

Zdalo sa mi, že som sa ocitla v slučke paradoxov. Ešte len pred chvíľou som zamierala od strachu a zrazu kráčam vedľa celkom cudzieho človeka a cítim sa príjemne.

Po niekoľkých minútach sme sa napojili na osvetlenú cestu, zabočili úzkou uličkou k jednému z malých námestí a prešli zopár blokov. Zastali sme až pri dome mojej tety.

„Tak, už som na mieste. Ďakujem za spoločnosť,“ prehovorila som.

„Rado sa stalo, bola to príjemná zmena oproti mojim ubehaným večerom.“

„No hlavu si si asi dostatočne nevyvetral.“

„Celkom hej, mám ju ľahkú ako vatu, pozri,“ pohodil ňou zo strany na stranu, aby názorne ukázal pravdivosť svojich slov. Pôsobil ako šašo, čo mi bolo na ňom sympatické. „Si tu na návšteve?“ spýtal sa a pohľadom sa obtrel o bráničku, pred ktorou sme stáli.

„Nie.“

„Nie?“ Tentoraz si podozrievavo premeral on mňa, akoby mu niečo nesedelo. „Ty tu bývaš? V tomto dome?“

„No, už je to tak,“ mykla som plecami, vytiahla z bundy kľúče a vykročila k dverám. „Tak ahoj. A ešte raz vďaka za tú peňaženku. Mám v nej všetky doklady, ako si už zrejme aj sám zistil. Bolo by nafigu, keby som musela znovu behať po úradoch kvôli novým. Tieto som dostala len nedávno, ešte sú doslova horúce.“

„Nemáš začo. Možno by si si ju cestou nazad všimla aj sama. Ktovie.“

Pochybujem, pomyslela som si pri spomienke svoj na šialený beh.

Otočila som sa a podišla k dverám. Vo chvíli, keď som strčila kľúč do zámky, ma zastavil.

„Počkaj ešte chvíľu. Ja viem, že ma do toho nič nie je, ale... vy ste to tu kúpili?“

Pochopila som, že hovorí o dome. Niečo v jeho hlase ma zarazilo. Znel akosi prekvapene a naliehavo.

„Nie, nedávno som sa sem presťahovala, no...“

„S rodičmi?“ netrpezlivo ma prerušil.

Horúčkovito som pokrútila hlavou. Všetky potláčané emócie s tou otázkou opäť vyrazili na povrch. Cítila som, ako ma pália oči, no prisahala by som, že aj keby mi to nebolo trápne, plakať by som nedokázala. Nešlo to. Od ich smrti som zo seba nevytlačila ani jednu jedinú slzu.

„Tí sú mŕtvi,“ šepla som takmer nečujne a uhla pohľadom. „Prepáč, ale už naozaj musím ísť.“ Otvorila som dvere a prešmykla sa dnu.

Vnútri bola tma, z čoho som usúdila, že teta Iris buď niekam išla, alebo už spí, čo bolo vlastne fajn.

Oprela som sa o stenu a pokúšala sa upokojiť. V hlave mi hučalo, ruky sa chveli a hrudník akoby mi niekto stláčal vo zveráku. Smútok sa ma zmocňoval až do krajnosti, no uľaviť si od neho, nechať aspoň jeho časť vyplaviť plačom, nešlo.

Naklonila som sa a nazrela cez vitrážové sklo na dverách. Matúš odchádzal preč. Ruky mal vo vreckách teplákov, bundu prevesenú cez plecia, akoby mu dážď vôbec neprekážal, chôdzu pomalú a istú. Tušila som, že je to správny človek. Niečo vnútri mi našepkávalo, aby som ho zastavila a prehodila s ním ešte zopár viet, no nemohla som. Bála som sa, že by som mu nemala okrem svojej ponurej nálady čo ponúknuť.

Pohľadom som ho odprevadila až za plot a ešte krátko zostala chrbtom opretá o stenu. Pozorovala som svetlo, ktoré vnikalo dnu cez farebné sklíčka, lámalo sa a na podlahe vytváralo čudné obrazce.

Bolo mi hrozne.

Po chvíli som prešla do svojej izby a zapla rádio, v ktorom práve hrali Cranberries a ich známe „I can´t be with you“. Pripadalo mi to ako zlý vtip.

Oblečená a mokrá som si ľahla na neodostlanú posteľ, zavrela oči a snažila sa nemyslieť. Na nič. Možno len na slová, ktoré zneli miestnosťou, hoci i ony ma vrhali nazad do tvrdej reality.

...but it´s bad and it´s mad and it´s making me sad...

Nekonečne dlho som civela do stropu. Bol prázdny a čierny ako moje vnútro. Spomienky mi mihali pred očami a nech som sa akokoľvek snažila, nevedela som ich zastaviť. Mučili ma, no súčasne som bola rada, že ich mám. Aspoň v mysli som mala uložené všetko, čo tvorilo môj predošlý život. Tých, čo ma opustili i tých, čo som musela opustiť ja.

Často som si ich v duchu prehrávala ako defilé svojej minulosti. Zdalo sa mi, že všetko pekné už mám za sebou a budúcnosť je len čierna diera bez akéhokoľvek záblesku nádeje na lepšie časy, čo vzhľadom na mojich osemnásť rokov vyznievalo až príliš pesimisticky.

Už takmer dva týždne som poriadne nespala. Dúfala som, že keď sa s rodičmi definitívne rozlúčim, uľaví sa mi. No mýlila som sa. Rozsypanie popola a odrieknutá modlitba pri rozlúčke nepomohli. Práve naopak. Zhoršili, čo sa zhoršiť dalo. Ťažoba v mojej duši bola ako obrovský balvan a ťahala ma na úplné dno. Len zopár krátkych, roztrúsených myšlienok na neznámeho Matúša, ktoré sa podchvíľou vynárali ako záblesky majáku, ma dokázali aspoň nakrátko zaplaviť príjemnými pocitmi.

Celá nasledujúca noc bola nepokojná a plná temných snov. Prvý raz sa objavil i ten o nehode. Bol celkom živý a skutočný, takmer ako malý krížik, ktorý som aj počas spánku tuho zvierala v dlaniach. Dúfala som, že aspoň ten ošúchaný kúsok dreva mi pomôže priniesť do duše pokoj, no márne.

Snívalo sa mi, že sedím v aute na zadnom sedadle a znudene pozorujem rozmazanú krajinu za oknom.

„Zostalo tu akosi chladno, Peter. Prosím ťa, zapni kúrenie,“ počula som vysloviť svoju matku, no jej slová ku mne prenikali ako cez vodnú hladinu.

„Chladno? Neblázni, veď je tu minimálne dvadsať stupňov.“

„Áno, je mi zima. Môžeš ho zapnúť, prosím?“ pošúchala si ramená. „Naozaj ma akosi striasa. Možno na mňa lezie nejaká viróza. Alebo to mám len z únavy. Je už veľa hodín a v práci sme mali poriadne rušno. Už aby sme boli doma v posteli. Asi na nič sa v tejto chvíli neteším viac ako na mäkký vankúš.“

Pozrela som do spätného zrkadla na jej odraz. Stretli sa nám pohľady. Mama sa zatvárila zmätene a ešte viac sa zachvela. Jej úzke obočie sa zvraštilo, pery zostali otvorené a niekde za nimi zostala visieť nemá otázka.

Otočila sa ku mne a prstom čosi nakreslila do vzduchu. Kruh a v ňom akési cípy. A ešte čosi v strede. Vôbec som nerozumela, čo mi chce naznačiť, jej výraz však prezrádzal, že ten obrazec je dôležitý.

Následne nastal prudký náraz, sen sa pretrhol a ja som sa pristihla, ako v sede na posteli ledva lapám dych.

Vstala som, podišla k oknu a vysadla na parapet. Snažila som sa upokojiť. Najdôležitejší ľudia v mojom živote zomreli pri autonehode a to, čo som práve videla, bolo ako prehrať si záznam ich posledných okamihov.

Pritiahla som si roztrasené kolená k prsiam, priblížila pery k okennej tabuli a pomaly na ňu dýchla. Zahmlila sa a ja som sa do malých, drobných čiastočiek pary zachytených na skle pokúšala nakresliť matkin symbol. Bruškom prsta som naznačila kruh a niekoľko cípov. Ich počet ani presné umiestnenie som si však nevedela vybaviť.

Znak mi nepripomínal absolútne nič.

Chvíľu som naň civela a nevedela odohnať spomienku na matkinu vydesenú tvár.

Potom som sa hlavou oprela o stenu vedľa okna a pozrela von na prázdnu, mokrú ulicu. Unavený pohľad som uprela na chodník, po ktorom večer odchádzal Matúš.

Kiežby som tak mohla zo svojho života odkráčať i ja, pomyslela som si. Ocitnúť sa v paralelnej realite, v ktorej by som bola síce stále tým istým človekom, no osud by bol ku mne milosrdnejší. Práve teraz by som možno spokojne odfukovala v našom starom dome.

Kiežby... to slovíčko bolo pre mňa v poslednej dobe ako Otčenáš. Odriekala som ho tak často, až som mala pocit, že mi prischne na perách a zostane tam vypálené naveky ako stigma.

2. kapitola
...začať odznova

Do rána som už nebola schopná zaspať. Dokola som si prehrávala ten nešťastný sen a nevedela sa zbaviť pocitu, že všetko sa v skutočnosti odohralo naozaj takto. Mama možno naozaj poprosila otca, aby prikúril, halogénky protiidúcich áut pravdepodobne lámali svetlá cez čelné sklo pod tými istými uhlami, pomyselné hodiny tikali navlas rovnako a zuby osudu zapadali do štrbín na stotinu presne.

Čo však znamenal ten posledný záblesk matkinho zdesenia vo chvíli, keď si ma všimla? A čo ten nešťastný znak?

Snažila som sa presvedčiť samu seba, že tá vidina nemôže mať s realitou predsa nič spoločné. Veď ako by aj mohla? Niekde vnútri som však cítila, že sen v sebe skrýva viac, ako som si v tej chvíli bola ochotná pripustiť.

Čas sa v tú noc neskutočne vliekol. Myslela som, že sa azda nikdy nezačne brieždiť.

Až keď konečne zhasli pouličné lampy a slnko začalo presvitať cez obrysy náprotivných stavieb, donútila som sa zísť z parapetu, vziať uterák a spodnú bielizeň, a odísť do kúpeľne.

Predpokladala som, že Iris vo vedľajšej izbe ešte spí, preto som sa snažila byť potichu. Pomaly som došľapovala na parkety, opatrne za sebou zavrela dvere a ešte opatrnejšie zvrtla kľúčom, aby som ju nezobudila. Potom som zo seba zhodila včerajšie oblečenie, vliezla do vane a pustila vodu. Nutne som sa potrebovala dať aspoň trochu do poriadku predtým, než sa začne môj prvý oficiálny deň v tomto meste. Doteraz sa mi nejaký čas darilo vyhýbať sa škole a tunajším ľuďom, no už to dlhšie nešlo. Nik by neakceptoval moju izoláciu. A hlavne nie Iris.

Ovlažila som sa studenou sprchou, poriadne sa vydrhla uterákom, vysušila si vlasy... no aj tak mi pri pohľade do zrkadla bolo jasné, že vyzerám otrasne. Mizéria posledných dní mi v tvári zanechala výraznú stopu.

Siahla som po kozmetickej taštičke, zalovila v nej, vytiahla malú tubu a naniesla si na tvár vrstvu mejkapu. Nechcela som pred celým svetom manifestovať svoj smútok, netúžila som po ľútostivých pohľadoch a poznámkach. Bolo by to ešte horšie. Musela som sa vzchopiť a ísť ďalej, hoci sa mi žiadal presný opak.

Vedela som, že sa nemôžem donekonečna utápať v depresii a zanevrieť na všetko. Iris by mi to beztak nedovolila. A to bolo fajn.

Potom som sa rovnako ticho vrátila do izby a nasúkala sa do džínsov a čierneho svetra. Milovala som čiernu farbu, nezávisle od nešťastia, ktoré ma postihlo. Vždy to bolo tak. Čierne vlasy, čierne oblečenie, čierne tiene na očiach...

Keď som o niekoľko minút schádzala do kuchyne, moja teta už bola hore. Stála pri kuchynskej linke a zalievala čaj.

„Ahoj, myslela som si, že ešte spíš,“ pozdravila som ju.

„Nie, už dávno som hore. A ty? Ako si sa vyspala? Dnes potrebuješ byť svieža a vysmiata. Musíš na novom mieste zapôsobiť.“

„Nič moc,“ pokrčila som plecami, odsunula stoličku a sadla si. „Vlastne mám pocit, akoby som celú noc ani len oka nezažmúrila. Snívali sa mi...“ vtom som sa zháčila. Nebola som si istá, či je práve najlepší nápad vykladať jej o tom sne, „...samé hlúposti,“ rýchlo som nakoniec zahovorila.

Teta predo mňa položila šálku s čajom a prisadla si. Čudne si ma premerala, zamračila sa, potriasla hlavou a po chvíli sa opäť usmiala.

„Čo je?“ spýtala som sa jej.

„Ale nič. Len mi čosi napadlo,“ mávla rukou a podala mi med. „Daj si, koľko máš rada, nesladila som ti ho.“

„Ďakujem.“ Nabrala som si za lyžičku a vmiešala ho do čaju. „Včera večer som sa s nimi rozlúčila,“ začala som neisto. „Vieš, s mamou a ocom.“

„Rozlúčila?“ Iris nechápavo zdvihla obočie.

„Áno. Definitívne. Šla som rozsypať ich popol do Grófkinej doliny. Obaja mali to miesto veľmi radi, myslím, že som vybrala celkom dobre.“

„Och, Juli, to si nemala,“ zaúpela.

„Prečo?“

Dlhými prstami si prešla po tvári, nasadila nečitateľný výraz a vzdychla si.

„No nič. Už je to tam.“

„Prečo som nemala, Iris?“ zopakovala som otázku.

„Len som si myslela, že by bolo vhodné uložiť ich pozostatky na miesto, kam sa môžeš vracať. Môcť im položiť kvety na hrob, zapáliť sviecu... rozumieš?“

Chápala som, čo tým myslí, no mala som dojem, že len zahmlieva a skutočnú príčinu mi povedať nechce. Alebo nemôže. Ktovie. Cítila som však, že pravda je niekde inde a Iris zahovára rovnako ako ja pred chvíľou.

„Budem za nimi chodiť do hôr. Je tam nádherne. Veď vieš, že aj oni mali dolinu radi. Hlavne mama milovala tunajšiu prírodu. Stále básnila, v akom nádhernom prostredí žiješ. Dodnes sa čudujem, prečo tu naši nezostali a presťahovali sa do Bratislavy. A sviečku môžem zapáliť aj doma alebo v kostole, na tom predsa nezáleží. Hlavné je, že si spomienku na nich nosím v sebe, no nie?“

Iris prikývla.

„Cintoríny sú príšerne smutné miesta,“ odôvodňovala som ďalej, no zdalo sa, že skôr sama pre seba. „Len čo v človeku vyvolávajú otrasné pocity. Podľa mňa som vybrala naozaj dobre. Aj kvôli nim, aj kvôli sebe. Takto sú súčasťou Karpát, nie nejakého otrasného, hrobmi prepchatého kúsku zeme na okraji mesta. Všetky tie pomníky aj tak slúžia len živým, nemyslíš? Mŕtvym je určite jedno, či hnijú niekde na cintoríne alebo ležia rozfúkaní v lese.“

Iris ma mlčky počúvala, občas prikývla a pomaly sŕkala čaj. Zdalo sa, že nad niečím premýšľa. V tvári sa jej mihala celá paleta výrazov, no každý z nich bol pre mňa nečitateľný ako hieroglyfy.

Stíchla som a ukradomky si prezrela jej mäkké rysy. Vzdialene mi pripomínala otca. Mala rovnako široký nos ako on, tie isté hnedozelené oči, tmavé husté vlasy... aj línia pier sa tiahla v podobnej krivke. Len štýl obliekania mali úplne odlišný. Kým môj otec uprednostňoval striedmosť, Iris sa nechávala unášať svojím temperamentom a navliekala sa do šiat, ktoré mi aj napriek vlastnej nekonvenčnosti vyrážali dych. Pestrofarebné tuniky, krikľavé šatky a šály, vzorované látky v nezladených kombináciách... často som mala pocit, že sa narodila pre cirkus.

Iris prerušila mlčanie a ponúkla mi vianočku.

„Poriadne sa najedz, s prázdnym žalúdkom ide všetko ťažšie, ale to vieš určite aj sama. Ak ti v ňom bude vyhrávať, len ti to pokazí náladu. Hlavne ak ide o taký dôležitý deň, akým je dnešok, je potrebné, aby si sa cítila fajn. Hlad ani dlhé smútenie ešte nikomu nepomohli.“

Odrezala som kúsok vianočky, jeden aj pre ňu, natrela ich maslom a pomaly som do seba súkala raňajky. Zdalo sa, že každé jedno sústo mi v ústach rastie ako špongia.

„Som rada, že si sa nechala presvedčiť a prišla bývať ku mne,“ nadhodila Iris úplne mimo kontextu. „Bude nám spolu dobre, uvidíš. Časom si na seba zvykneme.“

„Nemala som na výber,“ trpko zo mňa vyletelo, no keď som si uvedomila, ako hlúpo tie slová vyzneli, rýchlo som dodala: „Ale som vďačná, že som s tebou. Si moja najlepšia teta.“

„Lebo som jediná,“ zasmiala sa.

„Lebo si jediná,“ zopakovala som s úškrnom.

Iris vždy vedela veci prijímať s humorom. To bolo na nej odjakživa najsympatickejšie.

Niekoľko ďalších minút sme sa rozprávali o nadchádzajúcom dni. Iris do mňa húdla dobre mienené, no zbytočné rady, ktoré mi už za posledné dni pomaly, ale isto začínali liezť na nervy, keď ktosi zazvonil. Svižne vstala, šibalsky sa usmiala a išla otvoriť.

„Máš tu návštevu,“ o chvíľu sa predsieňou rozľahol jej vysoký hlas.

Ešte stále prežúvajúc vianočku som prešla do chodby.

Medzi dverami postával nejaký chalan. Bol mi povedomý, no v prvej chvíli som ho nevedela zaradiť.

„To je Tomáš,“ nadšene zatiahla. „Určite si ho pamätáš. Keď si ku mne ako dieťa chodievala na víkendy, zvykli ste sa spolu hrávať. Ešte aj teraz mám pred očami, ako ste vzadu na dvore z hliny vyťahovali dážďovky a ukladali ich do zaváraninových pohárov.“ Ako jediná sa na tej spomienke zasmiala.

To bolo veľmi, veľmi dávno, v duchu som si povzdychla a premerala si ho. Pomaly mi začínalo svitať. Na Tomáša z detstva som si matne spomínala, ale poriadne sa musel rokmi zmeniť. Z chudého caparta vyrástol vysoký, sympatický chalan. Až som neverila, že je to on.

Nechcela som naňho príliš civieť, bolo mi to trápne, preto som rýchlo uhla pohľadom a rozpačito sa začala ošívať.

„Býva oproti cez ulicu. Včera som ho bola poprosiť, aby ťa odviezol do školy. Tiež chodí na gymnázium. No nie je to super?“ pokračovala so širokým úsmevom.

Neisto som prikývla a pohybom hlavy naznačila pozdrav.

„Ahoj,“ uškrnul sa.

Nevedela som, čo povedať. Chvíľu sme tam stáli v trápnom tichu, stále som mala v ústach tú nešťastnú vianočku, Iris sa zvesela na nás oboch vyškierala – nadšená svojím nápadom vybaviť mi odvoz, a tak sa pokúsiť o moje začlenenie medzi tunajšiu mládež, no a Tomáš postával medzi dverami a mlčal.

Neznášala som takéto chvíle, keď sa od mňa ktoviečo očakávalo.

„Bež si po veci,“ poháňala ma teta, čo som vďačne využila, otočila sa na päte a vybehla po schodoch, pričom som nenápadne prevrátila očami. Mohla som predsa čakať, že Iris napadne niečo podobne šialené! Šialení ľudia mávajú predsa šialené nápady! vrčala som v mysli.

V izbe som na seba natiahla teplú mikinu, cez plece si prevesila tašku, v ktorej som mala nahádzaných zopár potrebností, nadýchla som sa a po chvíli sa vrátila nazad na prízemie.

„Môžeme vyraziť,“ oznámila som sucho.

„V ústrety novému životu,“ dodala Iris.

„V ústrety... životu.“

„Trochu optimizmu, Juli. Na tvári úsmev a v srdci slnko! To si opakuj vždy, keď ti bude mizerne.“

Mala som chuť zaškrípať zubami. Vedela som, že Iris to nemyslí zle, no pri radách typu maj v srdci slnko som dostávala nutkanie na ňu zvresknúť, nech konečne prestane s tými blábolmi.

„Okej. A ohnivé blesky v pohľade by nestačili?“ ironicky som zamrmlala.

Tentoraz prevrátila oči ona, obom nám popriala pekný deň, mne zas a znova šepla do ucha, aby som sa držala, a keď som schmatla bundu a obula sa, vyšli sme s Tomášom konečne von.

Bolo sivé, zamračené ráno. Odrážalo moju náladu ako zrkadlo. Bezútešnú, usmoklenú, zrelú na návrat pod paplón.

„Takže, vitaj po rokoch v našom meste,“ nadhodil Tomáš, len čo sme osameli.

„Vďaka.“

„Prvý deň v škole, však?“

„Čo už narobím,“ zatvárila som sa kyslo.

„Musí byť nafigu takto počas roka meniť kolektív. Nezávidím ti.“

„Ani nie. Iba mám chuť prepadnúť sa pod čiernu zem,“ neodpustila som si sarkazmus. Posledné, na čo som mala náladu, bol milý rozhovor s niekým, koho vlastne ani nepoznám. Teda, ak nerátam spoločné hrabanie sa v hline a trápenie úbohých dážďoviek v predškolskom veku.

Prešli sme cez cestu, Tomáš otvoril svoj starý červený golf, ktorý parkoval pred domom oproti cez ulicu (netušila som, či ide skutočne o červenú farbu alebo len o množstvo hrdze, ktorá pohltila takmer celú karosériu) a pokynul mi, nech nasadnem. Zaváhala som.

„Ja viem, že moja teta je... skrátka občas sa správa trochu odveci, napríklad včera, keď sa hrala na dohadzovačku, preto sa vôbec nenaštvem, ak ma tu necháš. Nemusíš ma brať. Dostanem sa do školy aj sama,“ dala som mu možnosť vycúvať. „Autobusy chodia každú chvíľu a môj orientačný zmysel nie je najhorší. Takže žiadny problém.“

„Neblázni a sadaj,“ vystrúhal grimasu.

„Ale...“

„Myslím to vážne.“

Očami som zabehla k vchodovým dverám, a keď som zbadala Iris, ako tam stojí a celá vysmiata nás pozoruje, radšej som bez ďalších protestov poslúchla.

„Stále ma presviedčala, že sme boli ako deti veľmi dobrí kamaráti,“ Tomáš nasadol do auta, zasmial sa a na tretí pokus naštartoval. „Síce som si na teba horko-ťažko spomenul, ale nevadí. Neprekáža mi, že ťa beriem. V rámci udržiavania dobrých susedských vzťahov som si povedal, prečo nie. “

„Milé od teba.“

„Spomínala, že ti nedávno zomreli rodičia. Mrzí ma to.“

Stuhla som. Mohla som tušiť, že to Iris naňho vytiahne. Neznášala som ľútosť. S ňou to bolo vždy horšie.

„Prosím ťa, zastav! Zvládnem to aj sama. Viem, kde je škola, nie je to zase až tak ďaleko a času mám ešte dosť. Určite pôjde nejaký spoj. Bude to tak lepšie.“

Zarazene na mňa pozrel.

„Povedal som niečo zlé?“

„Nie, ale neznášam, keď niekto používa ľútosť ako vydieranie. Nemala ti o tom hovoriť len preto, aby si ma vzal,“ odsekla som. „Pokojne ma tu vylož, skutočne nemám ani najmenšiu chuť sa o tom baviť.“

„Neboj sa, vôbec nehrala na moje city. Spomenula tú nehodu až potom, keď sme boli dohodnutí, že sa ráno zastavím. Hlavne seď a nevymýšľaj!“

Bokom som naňho pozrela a prehltla trpkosť.

„Okej,“ potichu som nakoniec odfrkla.

Oprela som si hlavu o opierku, otočila sa smerom k oknu a túžila sa vypariť. Nezoznamovať sa, neriešiť otázky, neuhýbať pred skúmavými pohľadmi...

„Do ktorého ročníka chodíš?“ spýtal sa po chvíli.

„Do posledného.“

„Naozaj? Ja tiež.“

„Hm.“

„Možno budeme v tej istej triede.“

„Možno áno,“ pritakala som bez známky nadšenia.

„Celkom sranda, však?“

Namiesto odpovede som len mykla plecom. Mne to nepripadalo vtipné ani náhodou. A vôbec, bolo mi to jedno.

„Ale poviem ti, odísť zo školy v poslednom ročníku je naozaj silná káva. Ešte tak v druhom alebo treťom, to sa dá. No tesne pred maturitami, stužkovou, dozvukmi a všetkým, na čo sa tešíme už od nástupu na strednú... nuž, nezávidím ti.“

„Bol by si morbídny somár, keby áno.“

„Nemyslel som to tak. Hovoril som čisto o škole. Nie o vašich.“

„Aha. Prepáč, nevnímala som ťa pozorne.“ Naozaj som myšlienkami lietala kade-tade. Poskakovali ako svrčky, mala som problém udržať svoju pozornosť a sledovať Tomášovo rečnenie.

„V pohode. A nedalo sa dokončiť školu na pôvodnom gymli?“

„Nie,“ odsekla som a pohľad aj naďalej upierala na špinavú šmuhu na bočnom skle.

„Škoda. Ale poviem ti, ak to nešlo inak, je dobré, že si sa dostala práve sem. Je tu fajn.“

„Takže šťastie v nešťastí?“ nadhodila som sarkasticky.

„Tuším nemáš o tomto meste príliš dobrú mienku,“ skonštatoval.

„Nemala by som ju o žiadnom, do ktorého by som musela ísť nasilu. Ty vari áno?“ odtrhla som zrak od okna a zapichla ho do Tomáša. Úkosom na mňa pozrel a pokrútil hlavou.

„Nie,“ uznal. „Máš pravdu, určite by som ho totálne neznášal.“

Potom na chvíľu konečne zmĺkol a venoval sa jazde. Svoj jazyk však neudržal na uzde pridlho.

„Chcem, aby si vedela, že som ráno po teba naozaj neprišiel z ľútosti,“ povedal, akoby práve o tom rozmýšľal počas toho krátkeho ticha. „Nevadí mi, že ťa veziem. Bol som na teba zvedavý a to je fakt silná motivácia. Nemusela si hneď hádzať spiatočku.“

„Fajn, verím ti,“ opätovala som mu pohľad a tentoraz som sa musela usmiať. Z Tomáša doslova sršala pozitívna energia a tváril sa smiešne. Tak akosi previnilo a neskutočne prihlúplo.

„Čo je? Prečo sa smeješ?“

„Ale nič,“ pokúšala som sa o vážny výraz. „Nevšímaj si ma.“

„Ak chceš a bude nám to s rozvrhom vychádzať, môžem ťa po škole počkať a hodím ťa aj naspäť,“ navrhol.

„Zistil si, že som celkom k svetu, keď sa tak núkaš?“

„Na zahodenie nie si. Tak čo, mám ťa počkať?“

„Netreba. Vďaka za ponuku, ale popoludní sa chcem trochu prejsť. Zabiť čas, nadýchať sa čerstvého vzduchu a tak. Trochu sa spriateliť s mestom, chápeš.“

„Jasné, rozumiem. Ale keby si si to rozmyslela, alebo mala záujem o sprievodcu...“

„Keby náhodou, tak sa ohlásim. Nejako si ťa hádam nájdem.“

„Vieš, nevysvetľuj si to zle. Len nechcem, aby sa tvoja teta prišla so mnou ručne-stručne porátať, že som sa na teba vykašľal,“ voľnou rukou sa teatrálne chytil za krk a vygúlil oči. Čistý blázon!

„To je v pohode, nemaj strach, ona nie je násilná. Iba občas,“ pokúsila som sa o žart, ale vyznel skostnatene.

„No, to mi odľahlo.“

„Nie, vážne. Stačí, že ma berieš teraz. Možno som nezačala správne, ale vážim si to. V rámci udržiavania dobrých susedských vzťahov je to dobre zvolený krok.“

„V rámci dobrého začiatku som to spravil rád a bez nátlaku.“

„Pekné od teba. Milý chlapec,“ venovala som mu úsmev, aby pochopil, že som mu aj napriek všetkej tej irónii naozaj vďačná.

„Musel som si predsa získať priazeň novej susedy. A ktovie, možno aj spolužiačky.“

„Bezpochyby,“ súhlasila som so smiechom.

Keď sme o pár minút zaparkovali pred školou, zvedavo som sa obzrela po parkovisku. Zachytila som niekoľko áut, skupinku študentov, vchod školy, vysoký smrek...

A vtedy som si ho všimla. Hlavu mal sklonenú – pochybovala som, že vôbec vnímal okolie, golier krátkej čiernej bundy vysoko vyhrnutý, plecia prikrčené. Pomyslela som si, že vyzerá dobre. Čosi na ňom, nevedela som však čo, až príliš priťahovalo moju pozornosť. Možno to bolo len moje vlastné prekvapenie. A možno v tom bolo čosi celkom iné... azda Matúšov príjemný vzhľad a určitá drsnosť, čo ho obklopovala. Tak či onak, nevedela som od neho odtrhnúť zrak a doslova som lipla na každom jeho pohybe.

Poriadne ma prekvapilo, že ho tam vidím. Ani náhodou som nepredpokladala, že takmer všetci mladí budú chodiť práve do tejto školy. Včera večer, keď som ho pohľadom odprevádzala cez vitrážové sklo, myslela som si, že ho už viac nestretnem. Niežeby som nechcela, iba som jednoducho neverila na priveľa náhod.

Matúš dlhými krokmi kráčal smerom k vchodu a čítal nejakú knihu. Vôbec nepozeral pred seba. S mimovoľným úsmevom som čakala, kedy do niečoho vrazí.

„Poznáš ho?“ Tomášovi neuniklo, ako na ňom visím pohľadom.

„Nie,“ odvrátila som zrak a rýchlo zmenila tému. „Ideme dnu?“ kývla som smerom k budove školy. Bola vysoká a dlhá. Vzdialene mi pripomínala tú starú, na ktorej som strávila celé tri roky, dva mesiace a zopár dní svojho života.

Tvárila som sa, že si zaujato obzerám jej sivé priečelie a práve preto mlčím. Aj keď neviem, čo by ma mohlo na tej starej, ošarpanej fasáde zaujímať.

Myseľ som mala plnú včerajška. Rozsýpanie popola, pradenie v ušiach, stratená peňaženka, Matúšove oči, to, ako sme si rozumeli aj bez slov, a zrazu ma zamrzelo, že som mu v tej chvíli nemohla ponúknuť nič viac než mlčanie.

Neprítomne som kráčala vedľa Tomáša a ponárala sa do vlastného sveta. Ani som si poriadne nevšimla, kedy sme vošli dnu a už vôbec som nevnímala jeho monológ. Až keď mi zatarasil cestu a urobil grimasu, uvedomila som si, že vlastne neustále čosi hovorí a pravdepodobne vyžaduje odpoveď.

„Prepáč, len som sa zamyslela. Čo si hovoril?“

„Že by si sa mala ísť opýtať, do ktorej triedy patríš, zasnená princezná,“ opäť sa uškrnul. „Počkám ťa zatiaľ niekde tu, dobre?“

„Aha, jasné. Fajn.“

„A švihni si. Potom ťa zavediem, kam treba. Nech tu nemusíš blúdiť.“

„Pokúsim sa.“

Ukázal mi, kde je zborovňa a pridal sa ku skupinke ďalších študentov.

Ako som kráčala dovnútra, doľahol ku mne ich hlasný smiech. Mimovoľne som si spomenula na svojich spolužiakov. Chýbali mi. Chýbal mi celý môj starý život. Moja izba, náš dom, dvor, ulica, škola, kamaráti, Lena, Mia, Džon, Peter... chýbala mi obľúbená knižnica s tou najúžasnejšou atmosférou na svete, fúzatý vodič autobusu, susedov večne štekajúci pes, dokonca aj naša poštová schránka s pokazenými dvierkami. No zo všetkého najviac mi chýbala rodina.

Stiahlo mi hrdlo. Zrazu zmizla všetka pohoda, ktorú sa Tomášovi podarilo počas cesty navodiť, a do mysle sa mi votrela stará známa ponurosť.

Keď som vchádzala do zborovne, podvedome som sa otočila, akoby ma čosi ťahalo. Zrak mi padol rovno na Matúša. Stál na opačnej strane chodby a pozeral sa na mňa. Na okamih sa nám stretli pohľady. Čakala som, že ma pozdraví, kývne hlavou alebo sa aspoň usmeje ako včera, pretože ja som sa naňho okamžite zacerila. Jednoducho som dúfala, že bude rovnako milo prekvapený ako ja. Matúš však rýchlo uhol pohľadom a tváril sa, že ma nevidel.

Zaskočilo ma to ako úder do brucha. Pripadala som si trápne, keď som tam tak stála, so zamrznutým úsmevom a neskrývaným sklamaním.

Matúš sa prudko otočil a rýchlo zmizol kdesi v chodbe. Neprejavil ani najmenší náznak toho, že sa vlastne tak trochu poznáme.

Krátko som zostala civieť na miesto, z ktorého odišiel a až potom som sa pohla ďalej.

Keď mi neskôr zástupkyňa dala rozpis hodín, označenie triedy a študentský preukaz, a ja som podpísala nejaké tlačivá, vrátila som sa do vstupnej haly.

Tomáš sa stále dobre bavil v kruhu spolužiakov, masa študentov sa hemžila a hodiny na stene ukazovali, že mi zostáva do zvonenia ešte pätnásť minút čas, tak som sa rozhodla na tú chvíľu vypariť.

Nepozorovane som sa predrala von, zahla za roh, oprela som sa chrbtom o stenu budovy a zhlboka vdychovala studený jesenný vzduch. Potrebovala som schladiť emócie, ktoré sa mi tisli na povrch.

Chcelo sa mi plakať. A kričať. Utiecť preč. Niekam ďaleko, najlepšie do iného sveta, kde nie je smrť, kde nie sú straty, bolesť a strach.

Bojovala som s príšernou úzkosťou. V novom ráne, v novej škole, medzi novými ľuďmi. Bez snov, ilúzií, bez predsavzatí.

Vlastne nie, jedno predsavzatie som mala.

Vydržať!

Potlačila som slzy a pohľadom zablúdila k plotu. Hŕstka študentov tam narýchlo poťahovala z cigariet. Krčili sa a snažili byť neviditeľní ako ja. Vietor im rozcuchával vlasy a obláčiky dymu unášal kamsi preč.

Ruky som si strčila do vreciek bundy, z jedného vytiahla mobil a bezmyšlienkovite vyťukala dôverne známe číslo. Započúvala som sa do hlasu, ktorý nabádal zanechať odkaz. Patril mame. Počuť ju, hoci len zo záznamníka, mi pomáhalo prežiť.

„Ahoj, tu je Diana Nováková, momentálne nemôžem hovoriť, ale pokojne mi zanechajte odkaz. Neskôr sa určite ozvem.“

Číslo som nechala vytáčať niekoľkokrát po sebe. Opäť som zavrela oči a nasávala mamin hlas. Láskal ma, akoby mi živá šeptala priamo do ucha.

„Mami, chýbaš mi,“ hlesla som, keď sa už po šiesty raz ozval signál oznamujúci nahrávanie. „Obaja mi chýbate.“

Potom som zložila a chystala sa opäť vytočiť číslo, no z budovy ku mne doľahol zvonček. Vopchala som mobil nazad do bundy, stisla pery a vrátila sa dnu.

Vstupná hala sa medzičasom vyprázdnila, len skupinka fajčiarov spod gaštana prefrčala okolo mňa a zanechala za sebou závan tabaku.

Rýchlo som sa pustila hľadať svoju triedu. Prebehla som chodbami, vyšla hore schodmi a po krátkom blúdení som ju našla na prvom poschodí poslednú v rade. Vpochodovala som dnu a obsiahla miestnosť pohľadom. Vzadu sedel Tomáš a okamžite mi zakýval, nech si k nemu prisadnem.

„Poď, držím ti miesto,“ zakričal.

Snažila som sa nevšímať si zvedavé pohľady nových spolužiakov, prešla som uličkou pomedzi lavice a šuchla sa na stoličku vedľa neho.

„Ako si vedel, že patrím sem?“

„Správy sa tu šíria celkom rýchlo,“ mrkol na mňa a zaškeril sa. „Ale nie, žartujem. Bol som sa opýtať v zborovni. Niekam si zmizla, tak som chcel vedieť kam.“

„Aha.“

„Mikiho som vysťahoval na nové miesto, nech nesedíš sama,“ očami ukázal na chalana vo vedľajšom rade. „On to prežije, však Miki?“ uškrnul sa. Ten prevrátil očami, zaškeril sa a kývol mi na pozdrav.

„Ja by som tiež,“ neodpustila som si poznámku.

„Chceš byť radšej sama? Nemal som v úmysle vtierať sa, takže ak áno, stačí povedať. Mikimu je určite desať, že by znovu migroval.“

„Nie, nie, v pohode. Vďaka. V tvojej spoločnosti mi bude určite veselšie ako samej. O tom nepochybujem,“ uistila som ho.

Ešte stále mi bolo hrozne, no nechcela som pôsobiť ako najväčší zúfalec pod slnkom, preto som o dušu zdvíhala kútiky úst. Z tašky som si vytiahla pero, prázdny zošit a snažila sa vyzerať normálne.

„Kam si vlastne zmizla? Nikde som ťa nevedel nájsť.“

„Trochu som zablúdila,“ zaklamala som.

„Pár dní a zvykneš si. Je to tu celkom veľké, niekoľko chodieb, dve poschodia a okrem tejto ešte dve budovy – telocvičňa vzadu za dvorom a jedáleň.“

„Hej, zvyknem.“ Veď čo iné mi zostáva, dodala som v duchu.

„Náš gympel je celkom fajn. Žiadne kockaté hlavy, ako sa o ňom často hovorí, skôr poriadna zoo,“ opäť vystrúhal bláznivú grimasu. Vďaka tomu jeho ustavičnému šaškovaniu som ho začínala mať celkom rada.

„To je fajn, Iris má doma plný košík banánov, budem ich nosiť namiesto učebníc.“

„Stačí, ak sa nebudeš tváriť príliš múdro a určite zapadneš. Na to dám krk.“

„No, myslela som si, že tu bude pretlak ikváčov, zrejme preto som mala obavy, či nebudem outsider,“ prehlásila som ironicky, aj keď to s tým outsiderom bola vlastne pravda.

„Ver mi, celkom iste nebudeš.“

„Vieš veštiť, alebo čo?“

„Moje druhé meno je Izidora, teší ma,“ natiahol ku mne ruku, no len čo som mu podala tú svoju, stočil mi ju dlaňou nahor a prstom mi začal prechádzať po jednotlivých čiarach. Šteklilo to.

„Si čistý blázon, Tomáš,“ zasmiala som sa.

Vyrušil nás až oneskorený príchod profesora. Mal na sebe tmavé tesiláky, na hlave pokročilú lysinu a v rukách horu papierov, z ktorých okrem iného prečítal aj moje meno. Následne mi povedal zopár milých viet na privítanie a sadol si za katedru, čím začal moju prvú hodinu na tunajšom gymnáziu.

3. kapitola
...hľadanie stratenej istoty

Cez prestávku mi Tomáš predstavil ďalších minimálne desať ľudí. Moniku, Džejn, Paľa, Sofiu, Romana, Zdena, Kris... kto by si zapamätal všetky tie mená a tváre? Bolo mi jasné, že ešte niekoľko dní budem mať poriadny zmätok v tom, kto je kto.

Nesústredene som im podávala ruku, počúvala okolitý džavot a so sileným úsmevom pokyvkávala hlavou. A tak to išlo až do obedovej prestávky, kedy som to už nezvládla. Vyhovorila som sa, že musím ísť ešte niečo vybaviť k zástupkyni a vyparila som sa preč.

Bolo predo mnou dvadsať minút voľna a nemienila som ich stráviť súkaním zdvorilostných fráz či dvíhaním kútikov úst, keď sa mi žiadalo robiť presný opak. Mala som chuť byť nevrlá, sarkastická a na všetkých gániť a vrčať. Možno až na Tomáša, ktorého prítomnosť bola celkom fajn.

„Mám ísť s tebou, nech sa tu znova nestratíš?“ ponúkol sa, keď som sa chystala opustiť triedu.

„Netreba, trafím aj sama,“ rýchlo som pokrútila hlavou, ešte rýchlejšie vyšla na chodbu a preletela dolu schodmi. Aj keď mi neprekážal, predsa len – čo je veľa, to je veľa. Krútila sa mi z toho všetkého hlava. Potrebovala som byť chvíľu sama alebo aspoň niekde, kde nie je toľko zvedavých očí.

„Prosím ťa, je tu niekde knižnica?“ spýtala som sa útlej brunetky, ktorá práve prechádzala okolo. Predpokladala som, že aspoň tam bude pokoj. V dnešnej dobe z mladých číta už len málokto, dala by som ruku do ohňa, že práve tam bude prázdno.

„Jasné,“ vygúlila na mňa oči ako na zjavenie a pokračovala v chôdzi. Vôbec som nepochopila, či ju prekvapila moja otázka alebo fakt, že očividne čítam, keďže sa snažím nájsť práve knižnicu.

„Môžeš mi povedať kde?“

„Vľavo na druhom poschodí,“ prehodila cez plece.

„Dík,“ zakričala som jej, no tá ma už nevnímala a pochodovala preč.

Knižnicu som nakoniec našla celkom ľahko. Nebol problém nájsť ju aj napriek tomu, že bola na opačnej strane budovy.

Vošla som dnu, a až keď ma ovanula tá dôverne známa vôňa kníh, konečne som si uvoľnene vydýchla. Knižnica vo mne okamžite vyvolala príjemné pocity.

Bolo tam úžasné ticho a pokoj, čo som na takýchto miestach milovala azda najviac.

V tej chvíli som velebila všetkých, ktorí neznášajú čítanie, pretože iba vďaka tomu som si mohla oddýchnuť od toho príšerného návalu nových tvárí. Len zopár jednotlivcov tam mlčky prehľadávalo police alebo sedelo v starých ošarpaných kreslách pod oknom a popri čítaní do seba tlačilo desiatu.

„Ahoj, treba sa tu zaregistrovať?“ spýtala som sa študentky, ktorá sedela za stolíkom s kartotékou hneď vedľa dverí.

„Si tu nová?“ Zdvihla ku mne zrak. „Alebo potrebuješ nejaké povinné čítanie a prvý raz si sa rozhodla nestiahnuť si obsah z netu, ale poctivo si to prečítať?“

„Som nová,“ posledné slovo som neprimerane zdôraznila.

„Tak mi daj študentský preukaz, zapíšem ťa. Ak si budeš chcieť niečo požičať, treba to nahlásiť. Neplatí sa nič, no ako sama zistíš, výber je...,“ uchechtla sa, „ ...povedzme, že obmedzený.“

„Lepšie ako žiadny,“ skonštatovala som stroho.

„Tak to áno.“

Vytiahla som svoj celkom novučký preukaz a podala jej ho.

„Zvláštne, že si sem prestúpila až teraz,“ pozrela do preukazu a potom si ma očami premerala. „Nevidí sa často, aby štvrtáci menili školu. A ešte k tomu uprostred roka.“

„Keď je to nevyhnutné...“ rýchlo som uhla pohľadom.

„To je pravda, niekedy si človek nevyberie.“

„Presne tak. Krutá skutočnosť.“

Zapísala si potrebné údaje a kartičku mi vrátila. Medzitým som sa rozhliadala okolo seba. Z každej police, z každého kúta na mňa dýchala starina. Cítila som jej závan každým pórom, pri každom nádychu, a to mi robilo dobre.

„Tak teda príjemné čítanie. A sorry za ten zlý odhad.“

„Vďaka. Zabudnuté,“ mávla som ruku na znak, že to nestojí za reč.

Potom som vyhľadala policu s písmenom Z a vytiahla svojho najnovšieho obľúbenca – Zusaka. Zbožňovala som jeho príbeh o malej Liesel. Prekvapilo ma, že ju majú, keďže patrila medzi tie novšie. Po upozornení o biednom výbere som v to ani nedúfala.

Nemala som ju však v úmysle čítať, len som nechcela vyzerať ako niekto, kto tam nepatrí, preto som ju vzala do rúk, očami našla kreslo v najpokojnejšom kúte a usadila sa naň. Námatkovo som otvorila knihu, zabodla do nej pohľad a tvárila som sa zaujato. Na text by som sa však nedokázala sústrediť. Potrebovala som len na chvíľu vypnúť. Nič viac.

Tichú, pokojnú atmosféru, ktorá tam panovala, narušilo až otvorenie dverí. Cez štrbinu medzi policami som mala na ne výhľad, takže som dobre videla, kto vošiel. Bol to Matúš.

Podišiel ku knihám, jednu vrátil, druhú vzal, presunul sa o niekoľko metrov ďalej a vtedy si ma všimol. Krátko si ma premeral. Moja prítomnosť ho zjavne prekvapila. A zdalo sa, že aj poriadne naštvala.

Pozerala som, ako sa mu v tvári postupne mení výraz. Najprv zvraštil obočie, zúžil oči, pery sa mu pevne zomkli k sebe a nakoniec mu celá tvár stvrdla. Rozčúlene strčil knihu nazad do police, prudko ju zatlačil v rade a zvrtol sa na odchod.

„Ahoj, Matúš,“ stihla som povedať skôr, ako sa vyrútil von na chodbu. Na sekundu zaváhal, zazrel na mňa ponad plece, neurčito mykol hlavou a zmizol preč.

Čudák, debil, somár – preletelo mi hlavou, no beztak ma jeho správanie zamrzelo. Všetka pohoda bola zase fuč.

Jedno dievča čítajúce pod oknom si ma zamračene premeralo.

No čo je, pomyslela som si namrzene. Ja som ti obľúbenú knihu neukradla. Ani nevrazila do police, na mňa nezízaj.

Zlý, zlý deň, úderne mi hučalo v hlave.

Natočila som sa na opačnú stranu, zavrela knihu a civela na stenu. Bolo mi zrazu fuk, čo si kto pomyslí.

Cítila som, ako vo mne doslova vrie žlč.

Stále som mala pred očami Matúšov výraz. A jeho tvár. Peknú a príšerne naštvanú. Ale prečo toľko nevraživosti?

Dofrasa, prečo? Veď to bol predsa on, kto včera stál o spoločnú cestu domov.

Keď sa ozvalo zvonenie na ďalšiu hodinu, pomaly som vstala, knihu vrátila na pôvodné miesto a šuchtavo sa vrátila do triedy. Kašľala som na to, že budem meškať. Prepadla ma apatia ku všetkému naokolo. Aj tak som predpokladala, že mi dnes každý z profesorov skočí na výhovorku, že som len jednoducho zablúdila, keďže som nová. Bola by hlúposť nevyužiť to.

Hodiny sa v ten deň vliekli neskutočne pomaly. Tešila som sa, že sa popoludní pôjdem trochu prejsť a nadýchať čerstvého vzduchu, pretože ten v škole ma príšerne dusil. Obzvlášť, keď som vedela, že v niektorej z tried je Matúš, ktorý mi svojím čudným správaním dával jasne najavo, ako mu vadím. Nemala som náladu znovu ho stretnúť a dívať sa, ako z neho šľahajú blesky, aj keď... zvedavosť vo mne rástla ako jedovatý brečtan, to bol fakt.

Po poslednej hodine, ktorou bola chémia, som rýchlo schmatla tašku, navliekla na seba bundu a ponáhľala sa z triedy preč.

„Júlia,“ zakričal za mnou akýsi dievčenský hlas. Zastala som medzi dverami a otočila sa.

Jedna zo spolužiačok, s ktorou ma ráno zoznamoval Tomáš, kráčala ku mne. Ani za svet som si však nevedela spomenúť na jej meno. Monika? Sofia?

„Nechceš ísť s nami do mesta? Ideme na pivo do klubu, mohla by si sa pridať. Tomáš spomínal, že si chceš prevetrať hlavu, tak mi napadlo, že ťa zavolám. Nech nedepkuješ sama. Depresia je sviňa vec, preto je najlepšie zahnať ju rýchlo a najlepšie v príjemnej spoločnosti.“

„Díky, ale dnes predsa len radšej zvolím samotu. Je toho na mňa ešte veľa... Rada pôjdem inokedy, ale dnes sa na to necítim. Prepáč.“

„Jasné,“ chápavo prikývla. „V pohode.“

„Možno nabudúce.“

„Chodíme do mesta takmer denne, tak ak pôjdeme aj zajtra, čo predpokladám, že určite áno, dám ti vedieť.“

„Super. Tak si to užite.“

„Určite hej,“ usmiala sa.

„Zajtra sa vidíme,“ zasalutovala som jej a vykročila von.

„Juli?“ spolužiačka ma však opäť zastavila. „Nebude ti vadiť, keď ti budem hovoriť Džul?“ okúňavo sa zachichotala. „Vieš, Júlia je krásne meno, vždy mi pripomenie Kapuletku a Monteka, čo je úplne super, lebo ten príbeh mám veľmi rada, ale Džul je oveľa kúlovejšie.“

„Pokojne,“ súhlasila som. „Džul znie dobre.“

„Tak fajn. Som rada, že sa ti páči.“

„Jasné,“ potvrdila som a rýchlo zmizla z jej dohľadu.

Vonku sa poriadne ochladilo a ranné pofukovanie prerástlo do silného vetra. Obloha sa ešte viac zatiahla a vrhala na mesto sivé, pochmúrne svetlo.

Nechala som sa autobusom zviezť do centra a tam som sa bezcieľne pofľakovala. Prešla som pešou zónou, námestím, prezerala si výklady obchodov, nakukovala do kaviarní, blúdila som ako stratené mača, ktoré nevie, kam ďalej. Moje emócie boli ako na hojdačke, jedna striedala druhú do zbláznenia. Čerstvý vzduch mi však robil dobre. Schladzoval zmätenú a ubolenú myseľ.

Až keď som mala celé telo skrehnuté od chladu, odhodlala som sa vojsť niekam dnu. Práve končil október a teploty začínali rapídne klesať. V Bratislave by mi stačil len sveter a tenká bunda, ktorú som mala práve na sebe, no v blízkosti hôr je predsa len drsnejšie počasie. Budem si musieť zvyknúť.

Nemala som náladu na ľudí, ktorí sa miesili v obchodoch, či na ich rečnenie v kaviarňach. Beztak som mala vo vrecku sotva pár centov, ktoré by mi určite nestačili ani na čaj. Vyhľadala som preto najbližší kostol, v ktorom bolo aspoň o pár stupňov teplejšie ako vonku, sadla som si na jednu z lavíc a oddala sa tichu.

Očami som dlhé minúty hypnotizovala drevený kríž, ktorý visel na stene po mojej ľavici.

Hoci som chcela, nedokázala zo seba vysúkať ani jednu súvislú modlitbu. Ani výčitku smerujúcu k Bohu. Smútok ma zväzoval, pocity zatrpknutosti a nespravodlivosti tiež. Len som mlčky kvílila, hľadela na zroneného Krista a snažila sa to všetko prijať. Ale nešlo to.

Ľahla som si na studenú, tvrdú lavicu, pričom som nohy nechala spustené cez jej okraj, a ani som nepostrehla kedy, zaspala som.

Zobudili ma až hlasy ľudí. Preľaknuto som sa posadila, nechápavo pozrela na niekoľko starých žien, ktoré práve začali nahlas odriekať ruženec, a keď som si uvedomila, že som ešte stále v kostole, vybehla som von.

Bolo to popoludnie blúdenia a hľadania stratenej istoty. Trvalo mi celé hodiny, kým som pochopila, že to vôbec nemá zmysel.

Vrátila som sa teda nazad k Iris. Jej dom stál na okraji mesta, vo východnej štvrti s rodinnými domami. Bolo už takmer osem hodín, keď som konečne prišla na našu ulicu.

Všimla som si, že Tomášov golf ešte stále neparkuje pred domom. V myšlienkach som na krátky okamih zablúdila k novým spolužiakom a nakoniec k Matúšovi. Opäť som si prehrala náš krátky rozhovor z predchádzajúceho večera. Vrátila som sa k vetám o tom, že som sa sem len nedávno prisťahovala, k jeho otázkam, a rozobrala ich zo všetkých strán. Niečo mu na mne vadilo. To bolo isté. Absolútne som však netušila čo.

4. kapitola
...trochu radosti

Keď som prišla domov, Iris sedela na koberci v obývačke. Osvetľoval ju len mihot sviec zo stolíka a poličky. Pospevovala si niečo, čo pripomínalo starú gregoriánsku pieseň. Ukradomky som ju pozorovala spopod zárubne a až po chvíli som vstúpila dnu.

„Ahoj,“ pozdravila som takmer pošepky.

„Juli, no konečne. Kde si toľko?“ prestala spievať a otočila sa ku mne.

„Bola som v meste. Trochu sa prejsť a tak.“

Vstala, zapla svetlo a začala sfukovať jednu sviečku za druhou. Izbou sa vznieslo niekoľko obláčikov dymu, ktoré okamžite nasýtili vzduch.

„Tomáš ti neponúkol odvoz domov? Myslela som si, že bude väčší džentlmen.“

„Ale áno, no chcela som byť sama. Dnes bolo toho zoznamovania a ľudí až príliš. Všetkého veľa škodí, no nie?“

Iris prikývla a venovala mi ustarostený pohľad.

„Vyzeráš premrznuto, poď sa trochu zohriať. Ešte prechladneš.“ Z pohovky vzala deku, rozprestrela ju a prehodila mi ju cez plecia.

„Neboj sa, nič mi nebude. Čo-to znesiem, nie som predsa z cukru.“

„Sadni si, prinesiem ti niečo teplé,“ zatlačila ma do kresla, prikrývku mi popravila až pod krk a odišla do kuchyne.

Po chvíli sa vrátila s tanierom horúcej polievky a šálkou čaju.

„Zázvorový, ten ťa prehreje.“

Tanier mi položila do rúk a šálku na stolík vedľa sfúknutých sviečok.

„Ďakujem,“ okamžite som sa pustila do jedla. Počas dňa som si ani neuvedomila, že okrem rannej vianočky som nemala v ústach takmer nič. Horúca polievka mi kĺzala dolu hrdlom a zahrievala celé vnútro.

„Je výborná,“ uznala som, čo Iris na tvári vyčarilo úsmev.

„Kuraciu nevarím často, ale dnes som sa snažila. Urobila som silný vývar a nasekala na vrch trochu petržlenovej vňate. Kvôli vôni. Máš ju rada, však? Je plná vitamínu C a ten je v takomto počasí viac ako dôležitý.“

„Vňatku zbožňujem. A polievka sa ti naozaj vydarila, chutí skoro ako mamina.“

„To je veľká pochvala, Juli.“

„Ja viem,“ usmiala som sa. „Zaslúžiš si ju. Staráš sa o mňa, pomáhaš mi, dávaš mi nový...“ na okamih som zaváhala, „domov. A polievka je skutočne skvelá. Niekedy si hovorím, že som vlastne šťastný človek, že ťa mám.“

„Je to moja povinnosť.“

„Nie, nie je,“ namietla som. „Vôbec to nemusíš robiť, a predsa sa snažíš, aby som sa mala lepšie.“

Iris chytila do ruky jednu zo sviečok a začala sa prstom špárať v teplom vosku.

„Ako by som sa mohla na teba vykašľať? Si predsa moja neter. A aj keby si nebola, nemohla by som inak. Mám ťa rada.“

Vďačne som sa na ňu usmiala. Bola som Iris zaviazaná, že sa o mňa stará. Síce to občas zvykla preháňať, ale v podstate som mohla byť rada, že sa ma aspoň niekto ujal. Veď kde by som inak skončila? V decáku? Nuž, najskôr ani tam nie, pretože nedávno som dovŕšila plnoletosť. Nepatrila by som v podstate nikam.

Iris bola moja jediná príbuzná z otcovej strany, ak som nerátala deda, ktorý mal už vysoký vek na to, aby som sa mu zavesila na krk. A o maminej rodine som nevedela takmer nič. Boli pre mňa odjakživa jedna veľká neznáma. Nikdy sme sa nenavštevovali. Nikdy sme s nimi neboli v kontakte. Spomínala som si len na to, keď zomrela starká. Mohla som mať vtedy približne osem rokov. Na poslednú rozlúčku však mama chcela ísť sama, takže som ju nevidela ani počas života a ani mŕtvu.

Pohreb sa konal niekde pri poľských hraniciach. Kde presne, to som netušila. Mama sa o svojej rodine nikdy nerozprávala ani s otcom. Aspoň nie predo mnou, preto som o nej nevedela vôbec nič.

Ktovie, či vôbec tušia, že moja mama už nie je medzi živými.

Iris sedela na pohovke a naďalej sa rýpala vo vosku. Počkala, kým dojem a potom ma začala zasypávať množstvom otázok ohľadom uplynulého dňa. Pýtala sa na všetko. Na Tomáša, školu, spolužiakov, profesorov...

„Je dobré, že si sa tak rýchlo oťukala. Neboj sa, zakrátko si zvykneš.“

„Asi hej,“ súhlasila som. „Škola nie je najhoršia, celkom to tam ušlo. Najviac ma potešilo, že má knižnicu. Chvíľu som sa bála, či tam nejaká vôbec je, ale našťastie áno. Síce úplne malá, ale aspoň je tam pokoj. Pôsobí tak príjemne. Domácky. A hlavne je tam ticho. Vieš, dnes bol všade pohyb, normálne sa mi z toho točila hlava. Mala som pocit, že sa zbláznim, ak nenájdem miesto, kde nebudem musieť aspoň chvíľu natŕčať ruku na zoznámenie, neceriť sa od ucha k uchu a nepočúvať tú príšernú kopu mien. Naozaj som rada, že sa tam mám kde zašiť. Už vidím, ako v nej budem zastrčená stále.“

„Je normálne, že sa tak cítiš. Máš za sebou veľmi ťažké obdobie, nik od teba nečaká zázraky. A čo sa týka knižnice, je len dobre, že si našla miesto, ktoré sa ti pozdáva.“

„Asi máš pravdu,“ prikývla som.

„Pozri, Juli. Ja tiež nie som príliš spoločenský typ. Sama vidíš, že sa najradšej zatváram medzi týmito svojimi rárohami,“ ukázala na police plné sviečok, kameňov, rôznych sošiek a kadejakých drobností. „No ty si mladá, časom sa prispôsobíš. Prejde týždeň, možno dva a ani ti nedôjde, že si nová. Uvidíš. Mrzelo by ma, ak by si predlžovala svoju izoláciu, pretože by to nikam neviedlo, čo vieš veľmi dobre aj sama. Preto som na teba tlačila, aby si už konečne nastúpila do školy a prestala fňukať do vankúša.“

„Ja viem, mala si pravdu. Vždy ju máš, ako sa zdá,“ žmurkla som na ňu.

„Musíš sa naučiť žiť aj tu. Viem, že si neprišla iba o rodičov, ale aj o priateľov a svoj zabehnutý život, to všetko mi je jasné, no budeš sa s tým musieť zmieriť. Inak to nejde. Jedine tak ti viem pomôcť. Keby som ťa teraz donekonečna ľutovala a robila ústupky, nič by to neriešilo.“

„Zvládnem to, neboj sa. Viem, že musím.“

„Som presvedčená, že áno.“

„Nešťastia sa stávajú, už je to raz tak,“ snažila som sa pôsobiť vyrovnane. „Nechcem sa teraz hrať na toho najväčšieho zúfalca, hoci... občas sa tak cítim.“

„Nešťastia a smrť patria k životu. Nedokážeme to zmeniť. Môžeme to iba prijať.“

„Ja viem. Snažím sa,“ sklopila som zrak, prehltla trpkosť a po chvíli radšej zmenila tému. „Zabudla som ti ešte povedať, že ten Tomáš je celkom fajn. Úplný blázon, ale o to viac sympatický.“

„Áno, je to milý sused. Z času na čas mi pomôže pokosiť trávnik alebo opraviť kadejaké drobnosti, s ktorými si sama neviem rady. Nedávno mi vymenil žiarovku na schodisku. Ja som na ňu nedočiahla a po rebríku som sa ta bála liezť. On je predsa len pružnejší.“

„Pekné od neho,“ usmiala som sa.

„Keby som si nebola istá, že je príjemný, nežiadala by som ho, aby ťa ráno prišiel vyzdvihnúť. Vedela som, že si budete rozumieť.“

„Myslím, že hej. Je príšerne utáraný, ale to je vlastne fajn. Aspoň nemám čas toľko nad sebou premýšľať. On totiž rapoce stále, dokonca ešte aj cez hodiny. Raz o hudbe, potom o aute, klube, pokazenej prevodovke, ktorú musel nedávno opravovať... Skrátka o všetkom možnom.“

„To si viem živo predstaviť,“ ústa jej roztiahol široký úsmev. „Aj mne vždy o niečom hovorí. Ale aspoň je s ním veselšie. Aj preto som sa snažila vybaviť u vedenia školy, aby ste boli spolu v triede. Kde je Tomáš, tam je väčšinou aj dobrá nálada.“

„To ty?“ prekvapene som na ňu vyvalila oči. „Už som si začínala myslieť, že toto mesto by sa malo premenovať na Náhodovo.“

„Samozrejme, že ja. Dúfala som, že ti Tomášova prítomnosť nedovolí zaliezť do ulity a smútiť ešte aj počas vyučovania.“

„Moje nervy, Iris,“ musela som sa nahlas zasmiať. „Ďakujem. Ešte raz ti za všetko ďakujem.“

„Zlatá moja, neďakuj. Už to bolo s tými tvojimi depresiami na nevydržanie. Bol najvyšší čas s tým niečo robiť.“

Ešte krátko sme spolu debatili o škole a Tomášovi, a potom sme zopár minút sedeli v tichu.

Popíjala som čaj a premýšľala nad všetkým možným.

„Iris,“ prehovorila som po niekoľkých minútach, „ak si dobre pamätám, ty žiješ v tomto dome už dlho, však?“

„Áno, prečo?“

„Povedz mi o ňom niečo.“

„Čo máš na mysli?“ nerozumela.

„Ja neviem... čokoľvek. Napríklad niečo z jeho histórie.“

„Čo ti to napadlo?“ Iris sa znovu zasmiala. „Jedinou históriou tohto domu som ja. Som už poriadna vykopávka, uznávam, ale určite nie som ničím zaujímavá. Z historického pohľadu určite nie.“

„Panebože,“ neubránila som sa smiechu, „ty si prípad. Mala som na mysli, kto tu pred tebou býval, kedy ho postavili, čo sa nachádzalo na pozemku predtým... skrátka nejaké pikošky alebo záhady. Jednoducho niečo zaujímavé.“

„No, pokiaľ viem, nebol tu ani cintorín, ani pohrebisko, netáborili tu počas vojny žiadni vojaci a dokonca, čo ťa asi sklamem,“ poriadne sa uškrnula, „tu ani nestraší. Žiadni duchovia, žiadny poltergeist, žiadni v stenách zakliati démoni... Jedine ja. A ty.“

„Kto tu žil pred tebou?“ otravovala som ďalej.

„Nikto. Dom som dala zhruba pred tridsiatimi rokmi postaviť ja, takže som jeho prvou obyvateľkou. Naozaj nechápem, prečo ťa to zaujíma.“

„Len tak. Mala som náladu na nejaké historky. Čisto zo zvedavosti. Asi len rada z času na čas dráždim svoju fantáziu,“ zahovorila som skutočnú príčinu môjho vyzvedania. „Je to dobrý spôsob, ako zahnať vlastný smútok.“

Pravdou však bolo, že som dúfala, že z Iris vytiahnem nejaké informácie, ktoré by mohli vysvetliť náhlu zmenu v Matúšovom správaní. Vôbec som sa nevedela zbaviť myšlienky na toho chalana. Keď zistil, kde žijem, zostal veľmi prekvapený. Možno práve preto sa dnes tak správal. Bola to však asi poriadna hlúposť. Zrejme som si len potrebovala nejakým spôsobom odôvodniť fakt, že mu vadím. Včera som vyzerala ako šialenec, nebolo sa čomu čudovať.

„Pôjdem už do izby,“ povedala som napokon. „Budem si ešte trochu čítať alebo si pustím rádio. Spať sa mi ešte nechce, tak si nájdem niečo, čím zabijem večer.“

„Dobre. Ja budem ešte chvíľu pozerať televíziu. Možno si pustím nejaký seriál, uvidím. Ale na mňa už na rozdiel od teba únava lezie, takže čoskoro skočím do postele. Beztak ma tie nekonečné telenovely už začínajú nudiť. Stále sa tam každý s každým rozchádza, schádza, všetci intrigujú a tak dokola.“

„Nečudujem sa ti. Mne sa už pri úvodných znelkách ježia chlpy. Obdivujem ťa, že to vôbec pozeráš.“

„To vieš, na staré kolená trochu romantiky nezaškodí, aj keď len cez obrazovku. Ale ako hovorím, ide to s tými scenármi dolu vodou. Asi by mali konečne vymyslieť niečo nové a nie nasilu donekonečna medzi sebou páriť tých istých hercov. Chcelo by to zmenu seriálu. Kedysi dávali Jednoducho Máriu a tá bola fajn.“

„Panebože,“ prevrátila som očami a nahlas som sa zarehotala. „Proti gustu žiadny dišputát, či ako sa to hovorí?“

Popriala som Iris dobrú noc a odišla do svojej izby.

Najprv som si ľahla, potom som sa nezmyselne motala okolo stolíka, neskôr uložila oblečenie v skrini, hoci to vôbec nebolo potrebné, a nakoniec som vytiahla z kufra, ktorý stál ešte stále nevybalený v rohu, všetky staré zošity a začala ich triediť. Na tie, čo sa mi možno zídu a tie, ktoré vyhodím. Listovala som v nich, prezerala si čmáranice po ich okrajoch a spomínala. Kvetinky, štvorlístky, poznámky, haky-baky...

V jednom som našla za obalom vložený lístok, na ktorom sme si s Lenou posielali odkazy.

Večer pôjdeme ku Koňovi, platí? Určite tam prídu aj chalani. L.

Platí.

Nezabudni povedať fotrovcom, že sa vrátiš poooriadne neskoro :-) L.

Tomu ver! :P

Pri pohľade na Lenino písmo mi prišlo smutno. Nadávala som si, že som sa pustila práve do tejto činnosti. Pripadala som si ako zvrátenec, ktorý sa potrebuje podvedome mučiť a trápiť až na hranicu únosnosti. Chytila som zošiť a nešťastne som ho pokrčila v rukách. Papier s odkazmi tiež.

„Sprostý osud,“ precedila som cez zuby, lístok vyrovnala a prečítala si ho ešte raz.

Od nehody som s nikým z priateľov neprehovorila. Nechcela som, aby ma ľutovali. Vedela som, že som sa zachovala sebecky, ale nemohla som inak.

Len Lene som raz zdvihla telefón, aby som sa rozlúčila. Vtedy som už vedela, že musím odísť k Iris a pripadalo mi to ľahšie, ako sa dlho lúčiť ešte aj s ňou. Nenávidela som srdcervúce posledné objatia a plány, že všetko zostane nezmenené, hoci obe strany vždy tušia, že nikdy nič už nebude tak ako predtým.

Neznášala som sebaklamy.

Povedala som Lene len obyčajné: „Zbohom, Lena,“ a rýchlo som jej zložila. Na viac som sa nezmohla. Tých lúčení, strát a odchodov bolo až príliš.

Teraz som ju však potrebovala. Mala som pocit, že zošaliem, ak nebudem aspoň počuť niekoho blízkeho. Niekoho, kto ešte stále žije a dýcha, nielen mamin nahratý hlas. A Lena mi bola bližšia ako Iris alebo ktokoľvek z tohto pochmúrneho, uzimeného mesta. Bola najlepšia priateľka, akú som kedy mala.

Vytiahla som mobil, nakrátko zaváhala a vytočila jej číslo, ktoré som mala uložené v rýchlej predvoľbe. Zazvonilo dvakrát, možno tri, keď sa ozval Lenin prekvapený hlas.

„Juli?“

Prehltla som slzy, ktoré by beztak nevyšli von a pozdravila som ju.

„Ahoj, Lena.“

„Och, Bože, myslela som si, že ťa už nikdy nebudem ani len počuť,“ zakričala do slúchadla. „Som taká rada, že voláš! Neskutočne si mi chýbala. Viem, čo sa stalo vašim a...“

„Nehovorme o tom,“ zaúpela som. „Potrebovala som ťa počuť, ale nechcem sa baviť o... veď vieš,“ na niekoľko sekúnd som sa odmlčala.

„Jasné, nemusíme, ak nechceš. Hlavne mi porozprávaj, ako sa máš, kam si vlastne zmizla a s kým, ako žiješ, či si sa vykašľala na školu... lebo tu sa šíria také fámy, že hej...“

„Nevykašľala, neblázni. Presťahovala som sa k tete a mám sa celkom fajn. Určite si ju pamätáš. Občas som ti ju spomínala. Volá sa Iris, isto ti jej meno niečo hovorí, nie?“

„Jasné, to je tá mierne potrhlá stará dievka, však?“

„Iris je v pohode,“ zasmiala som sa. „Je mi u nej celkom dobre – teda, v rámci možností. Ale všetci mi tu chýbate. Dokelu, Lena, šaliem z toho, že sa nemám s kým ani poriadne porozprávať. Moja teta je strašne príjemná, naozaj sa stará, ale predsa je len teta. A koniec koncov, vídavali sme sa len sporadicky. Nikdy sme si neboli obzvlášť blízke. Nemôžem jej povedať všetko.“

„Tak prečo si sa neozvala skôr?“ z hlasu jej trčala výčitka.

„Lebo som sprostá,“ nahlas som vzdychla. „Asi som sa bála, že ma budeš iba ľutovať. Prepáč mi, som príšerný sebec.“

„To teda si,“ súhlasila.

„Viem.“

„Ale rozumiem ti. Skutočne. Celý čas som na teba myslela a rozmýšľala, ako to vôbec zvládaš.“

„No... snažím sa nescvoknúť. Strašne by som chcela, aby bolo všetko ako predtým. Ale čo už zmôžem?“

„Život je sviňa.“

„To hej a poriadna,“ pritakala som.

„Vaši boli fajn ľudia, nezaslúžili si zomrieť tak skoro.“

„Ja viem. Ale bavme sa o niečom menej smutnom, dobre? Dúfala som, že ma trochu rozveselíš. Prepáč, naozaj som neznesiteľná.“

„Jasné. Neboj sa, poviem ti o všetkom, čo sa tu deje. O Mii a Petrovi, o starej Súkopke – tej ženskej normálne zašibáva teraz pred maturami, o polonéze... ale hlavne mi zase nezlož, nech nerapkám do hluchého slúchadla ako naposledy!“

„Nezložím. Veď ti volám ja, či nie?“ zasmiala som sa. Lenin hlas mi robil dobre. Mala som pocit, akoby pri mne stála a objímala ma tými svojimi chudými, večne studenými rukami.

„Takže odkedy si odišla, už to tu bez teba nie je ono. Ani v škole, ani vonku a tak celkovo. Ale pritom všetko beží tak normálne. Profáci nás stále strašia, že nás nenechajú zmaturovať, veď sama vieš...“

„Viem,“ zachichotala som sa.

„No a my sa tešíme na stužkovú. Už je takmer všetko nachystané, ale aj tak sa stále niekto stresuje. Sama ich poznáš. Hlavne baby dokola melú o šatách, účesoch, nechtoch... to je vlastne v posledné dni téma číslo jeden. Už sa mi normálne stavajú vlasy dupkom, keď začujem niečo o gélových nechtoch alebo kaderníčke. No a pomaly dávame dokopy aj fotky na tablo...“

„Naozaj? Nie je naň ešte skoro?“

„Áno, ale baby by ho najradšej robili už teraz. Všetci si ho nechávajú na neskôr, len naša bláznivá trieda ho bude mať hotové už pol roka vopred.“

„Rada by som ho videla,“ zasnívala som sa.

„Možno by si mohla prísť, Juli. Snáď by sa dalo vybaviť, aby si mala stužkovú s nami.“

„Možno hej, ale nechcem.“

„Prečo? Veď by to bolo super. Stará partia, staré pojašené ksichty...“

„Čo ja viem? Skrátka sa na to necítim.“

„Jasné, držíš smútok, prepáč, vôbec mi to nedošlo,“ Lena previnilo stíšila hlas.

„Nejde len o to. Tu ma stužková asi neminie, teta by mi určite nedovolila, aby som sa jej vyhla, ale vieš, tu na mňa nikto nehádže ľútostivé pohľady, nikto nekondoluje, nikto na mňa nepozerá ako na sirotu... ťažko sa mi to vysvetľuje. Jednoducho sa bojím, že by som ten návrat nezvládla. Nie s vedomím, že už to nikdy nebude také ako predtým.“

„Je to všetko ešte príliš čerstvé, Juli,“ uznala Lena. „Bol to hlúpy nápad.“

„V pohode. A teraz mi povedz, čo nové máš ty,“ rýchlo som zmenila tému. „A ostatní ako?“

Lena sa rozrozprávala a ja som ju počúvala dlhé minúty. Hovorila mi o úplných banalitách a maličkostiach, o svojom mladšom bratovi Adamovi, ktorý jej príšerne lezie na nervy, čo som dokázala úplne pochopiť, lebo som sama neraz zažila, aký vie byť otravný; o novom filme s Pattinsonom, farbisto mi vykresľovala zážitky z telocvične, kde nacvičujú program na stužkovú... najradšej by som ten hovor pretiahla na celú noc, zavrela oči a predstavovala si, ako sedíme v mojej starej izbe a len tak spolu rečníme.

„... no a Peter a Mia – verila by si tomu, že tí dvaja sa dali dokopy? Skoro som odpadla! Nepomyslela by som si, že Mia by si začala práve s ním. Veď ho neznášala...“ počúvala som slová, ktoré sa jej rinuli z úst.

„Nie, neverila,“ odpovedala som.

„Sú spolu strašne zlatí. Keby si ich len videla, ako sa stále cukrujú,“ zachichotala sa. „Stále len: miláčik, srdiečko, zlatko, cmuk-cmuk-cmuk a podobne.“

„Viem si predstaviť.“

„Nie, nevieš! Fakt sú neskutočne sladkí, totálne presladení ako Salko. Až sa bojím, že ma z nich začnú bolieť zuby,“ zaškrípala nimi do telefónu.

Obe sme sa rozosmiali. Čas plynul, reči sa sypali. Veľmi mi pomáhalo počúvať ju. Bolo to ako balzam na dušu.

Nechcela som ani pomyslieť na účet za telefón, no vzápätí som si povedala, že nejaké úspory predsa ešte mám, tak ich použijem.

Nakoniec sme sa rozlúčili až po dobrej polhodine.

„Určite mi ešte zavolaj,“ opakovala asi po tretí raz.

„Zavolám.“

„A zdvíhaj hovory! A odpovedaj na esemesky a maily, dobre?“

„Budem,“ sľúbila som.

„Mám ťa rada, to predsa vieš. Tak ti teraz želám dobrú noc a v najbližších dňoch ťa budem zasypávať desiatkami... nie, nie, stovkami správ. Tak ich čítaj a píš!“

„Okej, maj sa.“

„Počkaj, neskladaj! Najprv mi to sľúb!“

„Jasné, sľubujem,“ opäť som sa zasmiala.

„Fajn, tak ja už končím. Drž sa.“

Potom som pozbierala rozhádzané zošity, všetky som ich dala nazad do kufra presne tak, ako boli – bez ladu a skladu, v kúpeľni som sa umyla a prezliekla do obľúbeného trička na spanie s obrázkom Barta Simpsona, na nohy som si navliekla hrubé ponožky a zaliezla som do postele.

Za oknami fúkal silný vietor, lomcoval bránkou vo dvore a vrážal konáre starej borovice do okna mojej izby, no bolo mi to v tej chvíli ukradnuté. Nevšímala som si jeho skuvíňanie ani hluk, ktorý spôsoboval. Nemyslela som ani na smrť rodičov či mamino znamenie. A ani na Matúša, ktorému som sa podľa všetkého sprotivila. Vytiahla som si paplón vysoko pod bradu, zavrela oči a s príjemným pocitom sa oddala únave. Už dlho mi nebolo tak fajn.

5. kapitola
...lepší ako smrť

Ráno som mala myseľ podstatne viac sviežu a telo menej dolámané ako v prechádzajúce dni.

Zišla som do kuchyne a pripravila raňajky. Podarilo sa mi Iris o pár minút prebehnúť, čo bolo super. Aspoň som mala pocit užitočnosti a necítila som sa ako lenivý príživník.

Uvarila som bielu kávu, chlieb natrela maslom, prestrela stôl a tešila sa, že dnešok bude možno o trochu svetlejší. V hlave mi ešte stále rezonoval rozhovor s Lenou a dodával mi dobrú náladu.

„Fíha, Júlia, tak toto by som si vedela predstaviť aj každé ráno,“ zatiahla Iris, keď schádzala dolu schodmi. „Ani si nepamätám, kedy naposledy mi niekto pripravil raňajky.“

„Čo nebývalo, od dnes môže byť,“ žmurkla som na ňu.

„Zdá sa, že niekto tu má konečne lepšiu náladu.“

„Ten niekto konečne pochopil, že by sa mal vzchopiť,“ pritakala som. „Už je načase dať zbohom smútku.“

„Presne tak. Som rada, že ti je lepšie.“

„Ja tiež. Aj keď ešte asi chvíľu potrvá, kým sa úplne zmierim s ich smrťou.“

„Nevadí, všetko chce čas. Hlavné je, že nastala zmena k lepšiemu. Ozaj, s kým si večer hovorila? Včera som začula, že s niekým telefonuješ.“

„S Lenou, bývalou spolužiačkou. Sama nechápem, prečo som sa jej bála doteraz zavolať.“

„Je normálne, že keď sa človek cíti pod psa, nemá na nikoho náladu. Dokonca ani na seba.“ Iris vzala do rúk kávu a odpila si z nej.

Vonku ešte stále fučalo, vŕzganie a hrmot bránky doliehali až do kuchyne. Dúfala som, že Tomáš sa opäť po mňa zastaví, pretože som nemala chuť premrznúť ako večer.

„Počasie je dnes nejaké divoké,“ prehodila som a kývla smerom k oknu. „Veľmi skoro začalo byť chladno, nemyslíš?“

„Ani nie. Veterno a zima je tu skoro stále. O daždi ani nehovorím. Človek nikdy nevie, kedy ho zastihne. Na chvíľu vykukne slnko a zrazu bum – zatiahne sa a spustí sa lejak. Ale časom si zvykneš. Predovšetkým musíš byť pripravená, že na horách je nevyspytateľné asi všetko,“ povedala a odhryzla si z hrianky.

To veru áno. Aj ľudia, pomyslela som si, pričom mojej myšlienky znovu zablúdili k Matúšovi.

Keď Iris dojedla, zapla v obývačke televízor. Potom sa vrátila do kuchyne, občas mrkla na ranný spravodajský blok a naďalej popíjala kávu. Mala vo zvyku pozrieť si správy, ísť na nákupy, navariť a zvyšok dňa sa motať po dome. Pravidelne utierala svoju zbierku kameňov, amuletov a ostaných zbytočností. Teda, z môjho pohľadu to boli zbytočnosti. Nikdy som nemala vzťah k sviečkam, aromalampám, talizmanom, farebným nerastom a iným čačkám-mačkám. Považovala som ich za nepotrebné lapače prachu.

Nezaujato som sledovala televíziu a čakala, či sa aj dnes zjaví Tomáš. Ak nie, išla by som autobusom, ktorý mal odchod z neďalekej zastávky približne o dvadsať minút.

Len čo som dojedla, zazvonil. Potešila som sa, že ma nesklamal, aj napriek tomu, že sme neboli vôbec dohodnutí.

Prebehla som do chodby, natiahla som si bundu, vzala tašku a vhupla do tenisiek.

„Maj sa, Iris.“

„Prídeš dnes skôr? Nemusíš sa ponáhľať, ak nechceš. Radšej sa zabav so spolužiakmi.“

„Netuším,“ stihla som zakričať ešte predtým, než som vybehla von.

Cesta s Tomášom ubiehala rýchlo a príjemne. Neustále niečo hovoril, presne ako včera. Začínala som ho mať celkom rada. Mala som čo robiť, aby som stíhala sledovať jeho rapotanie, nieto ešte premýšľať nad sebou.

„Škoda, že si včera nešla s nami, bolo naozaj dobre. Aspoň by si nás lepšie spoznala,“ povedal, keď sme stáli na križovatke a čakali na zelenú.

„Bol si so spolužiakmi? Myslela som...“

„Jasné. S Kris a Mikim sme stále spolu. Až je to niekedy divné.“

„Všimla som si, že večer nebolo tvoje auto na ulici,“ nadhodila som.

„Fakt?“ Tomáš sa ku mne potešene otočil.

„Hej.“ Dúfala som, že si nevysvetlil moju poznámku zle.

„Všímavé dievča.“

„Čo už so mnou,“ vystrúhala som grimasu.

„Zvykneme chodiť do Archy,“ pokračoval. „Je to starý klub zapadnutý v jednom dvore v centre. Z času na čas tam bývajú koncerty. Niekedy ťa na nejaký vezmem, ak chceš.“

„To by bolo super,“ snažila som sa pôsobiť nadšene. Mala som pocit, že mu to dlhujem za odvoz.

„Väčšinou rockové,“ upresnil. „Máš rada rock?“

„Úplne najviac,“ pritakala som a Tomáš ako na povel zapol rádio. Okamžite z neho začal kričať Ozzy Osbourne. Pozrela som na Tomáša, on zachytil môj pobavený pohľad a obaja sme sa nahlas zasmiali.

Zvyšok cesty sme počúvali Ozzyho, Tomáš do rytmu bubnoval rukou po volante, ja som ho po očku sledovala a myslela na to, aké je fajn, že ho mám. Bola som presvedčená, že keby mi ho Iris nedohodila, nástup do školy by bol oveľa ťažší. Hlavne po tom, ako sa zachoval Matúš.

Na parkovisko sme dorazili opäť s predstihom, čo sa mi predtým nikdy nestávalo, keďže som v starej škole mala povesť „dobiehačky“ na poslednú chvíľu.

Keď sme kráčali po parkovisku, tvárila som sa, že Tomáša počúvam, no pohľadom som nenápadne lietala po okolí. Ani som si v prvej chvíli neuvedomila, že podvedome hľadám len jednu jedinú tvár. Matúšovu.

Možno som len bola zvedavá, prečo sa začal odrazu správať tak nepriateľsky a či to aj dnes bude rovnaké. A možno som ho iba túžila vidieť.

Ani som vlastne nevedela, do ktorej triedy chodí. A beztak, čo by mi to bolo platné?

Pohľadom som obsiahla parkovisko, potom vstupnú halu, šatňu, chodby, po ktorých sme išli smerom k triede... a nikde som ho nevidela.

Zaplavila ma vlna sklamania. Pripadalo mi šialené, ako veľmi myslím na človeka, o ktorom neviem takmer nič.

Celé dopoludnie som sa snažila sústrediť na vyučovanie. Bol to najlepší spôsob, ako vyhnať z hlavy dotieravé myšlienky. Väčšinu hodín som sedela s Tomášom, ktorému ústa pracovali ako rapkáč. Dokonca aj cez hodiny mi neustále čosi šepkal.

Tomáš bol milý, vtipný, ochotný a dokonca aj celkom pekný chalan. Nie tak klasicky, keďže nebol typ svalnatého športovca s dokonalou pleťou, ale mne sa páčil. Mal v podstate všetko, čo má správny chalan mať. Často ma svojimi poznámkami prinútil zasmiať sa a neustále okolo seba šíril dobrú náladu.

Aj ostatní spolužiaci boli v pohode. Miki pôsobil ako ťažký flegmatik. Stále sa tváril v štýle „mňa sa nič netýka“ a ak sa dalo, vždy mal v jednom uchu strčenú empétrojku. Kris – nízka blondínka, ktorá mi navrhla oslovenie Džul, sa pri mne takmer každú prestávku pristavila a vždy sme prehodili niekoľko viet. Nebola utáraná ako Tomáš, vážila každé slovo. Nikdy však pri nás nezostávala dlho, po chvíľke sa zakaždým niekam vyparila aj s foťákom v ruke. Napadlo mi, že možno fotí pre školský časopis.

Bola som rada, že ma spolužiaci vzali medzi seba a nestal sa zo mňa vydedenec, čoho som sa bála, pretože som určite vyzerala deprimovane – aj napriek snahe o veselosť – a to na ľudí väčšinou pôsobí odpudzujúco.

V ten deň som mala zo všetkého omnoho lepší pocit.

Avšak len do chvíle, kým som opäť nestretla Matúša. Míňali sme sa na chodbe počas jednej prestávky. Zanovito pozeral do zeme a tváril sa, že si ma nevšimol. Vedela som, že to len hrá, pretože na krátky, takmer nepostrehnuteľný okamih sa nám streli pohľady. On ten svoj však rýchlo sklopil, akoby už len to, že ním o mňa zavadil, bolelo ako dýka medzi lopatkami.

Bezmyšlienkovite som sa otočila a vykročila za ním.

„Čo je s tebou, Matúš?“

„Daj si pohov,“ zamrmlal.

„Si naštvaný? Urobila som ti niečo?“

„Nie som naštvaný. Len...“ zastal. Pomaly odlepil pohľad od zeme a pozrel na mňa. Tváril sa tvrdo a nepriateľsky.

„Len čo?“ zdvihla som obočie. Pripadala som si trápne, že som vôbec začala celý ten rozhovor. Nemal predsa povinnosť byť ku mne milý len preto, že sme mali v jeden večer spoločnú cestu domov. A ja som nemala právo čokoľvek od neho očakávať. Celé to bolo hlúpe.

„Možno len nemám záujem stretať ťa,“ odvrkol. „A už vonkoncom nie baviť sa s tebou.“

Zmohla som sa len na obyčajné: „Aha.“

Jeho slová boli ako úder do žalúdka. Chcela som ešte dodať, že má smolu, keďže sme sa ocitli – nie mojou zásluhou – v tej istej škole, ale bola som radšej ticho. Bála som sa, že by ma hlasivky zradili a znela by som príliš dotknuto.

Ešte zopár sekúnd sme na seba pozerali. Mala som pocit, že sa úplne scvrkávam. Jeho pohľad ma pálil. A zároveň desil.

Rýchlo som sklopila zrak a len periférne zaregistrovala, ako odchádza.

Vôbec som nevedela, čo sa mohlo stať. V prvý večer sa zdal fajn a teraz vyzeral, že by ma najradšej roztrhol v zuboch.

„Tak predsa ho poznáš,“ spoza môjho chrbta sa ozval Tomášov hlas.

„Ale nie, nepoznám. Teraz už vôbec nie.“

„Čo?“ nechápavo sa zasmial.

„Nič, nechaj to tak,“ potriasla som hlavou.

„Nerob si vrásky, Džul. Nepristanú ti. Ak ide o neho,“ kývol smerom k rohu, za ktorým zmizol Matúš, „nastúpil k nám do školy v septembri a doteraz sa drží od všetkých bokom.“

„Nemala som pocit, že je tu nový,“ nadhodila som v nádeji, že mi Tomáš povie o ňom niečo viac. Aj napriek tomu, že ma Matúš práve odbil, moja zvedavosť nebola o nič menšia. Práve naopak.

„Nie, nie, chodil sem už predtým, ale rok bol v zahraničí. Tuším v Taliansku, neviem presne. Mal prerušené štúdium alebo také niečo. Jeho bývalí spolužiaci minulý rok zmaturovali, takže je tu teraz asi najstarší. Ale čo tam po ňom,“ mávol rukou. „Kašli naňho.“

Objal ma okolo pliec, trochu majetnícky si ma pritiahol k telu a odkráčali sme spolu k jazykovej učebni.

Cestou sme Matúša stretli znovu. Pred jednou z tried na prízemí sa opieral o stenu a opäť niečo čítal. Akúsi hrubú knihu s čiernym prebalom. Nestihla som zachytiť jej názov a ani ma to nezaujímalo. Jediné, čo som chcela vedieť, bolo, ako zareaguje, keď ma uvidí. Sťahovalo mi žalúdok a bola som napnutá ako tetiva, keď sme s Tomášom kráčali okolo neho. Matúš však na nás iba úkosom zazrel a naďalej sa venoval čítaniu, akoby sme boli vzduch.

Nasledujúcu hodinu sme mali konverzáciu z angličtiny, ktorá bola spoločná pre maturantov z dvoch tried vrátane tej Matúšovej. V momente, keď som ho zbadala vchádzať do triedy, bolo mi jasné, že najbližších štyridsaťpäť minút bude pre mňa hotová kalvária. Ešte ma len zazrel sedieť v lavici, ihneď nasadil protivný výraz a niečo potichu zasyčal.

Bola som ako na ihlách a každú chvíľu som poškuľovala na miesto, kde sedel. Lavice boli v učebni rozmiestnené do písmena L, takže každý mal na každého výhľad. Matúšova stolička stála po mojej pravici o tri miesta bližšie k dverám.

Periférne som si všimla, ako na mňa podchvíľou pozrel. Nenápadne sa na mňa zadíval a potom rýchlo uhol, akoby to mal zakázané. Alebo akoby som sa mu hnusila.

Často som otáčala hlavu jeho smerom, aby som zachytila jeho pohľad, no nedarilo sa mi. Mala som chuť ho provokovať, aby mi už konečne povedal, čo sa stalo.

Vždy, keď sa nám takmer stretli pohľady, stuhol. Rýchlo pozrel ku katedre, stisol pery a bolo vidieť, že by najradšej zmizol. Čo najďalej odo mňa.

Ku koncu hodiny mi blondína sediaca vedľa mňa podala malý zložený papierik. Prekvapene som zdvihla obočie, na čo mi odpovedala len myknutím pleca. Zjavne ju to otravovalo.

Lístok som strčila pod zošit a nedočkavo ho roztvorila.

Júlia, zmätok je lepší ako smrť. Drž sa radšej bokom! Mi dispiace.

Okamžite som pozrela na Matúša, ktorý čakal na moju reakciu. Nezmohla som sa však na nič. Len som naňho nechápavo civela a dúfala, že sa zasmeje – haha, bol to žart!

No nič také sa nestalo.

Ak ma chcel vystrašiť, podarilo sa mu to.

Mi dispiace! Vôbec som netušila, čo tá veta znamená. Bolo trápne na mňa vyťahovať taliančinu len preto, že on ju zjavne ovláda na výbornú.

Papier som rozčúlene pokrčila v dlani a strčila som ho do vrecka na rifliach. Srdce mi bilo ako splašené a myseľ tápala v množstve otázok. Skutočne som dostala strach.

Mi dispiace.

„Choď do riti,“ nemo som naznačila ústami a odtrhla od neho zrak.

Beztak som mala čo robiť so svojou psychikou, nepotrebovala som, aby mi nejaký spolužiak ešte pridával starosti.

„Choď do riti, Matúš,“ šeptom som zopakovala sama pre seba.

„Čo si hovorila?“ spýtala sa ma blondína sediaca vedľa mňa.

„Tebe nič,“ odfrkla som hlasnejšie, ako bolo vhodné, čím som pritiahla profesorovu pozornosť. Ten na mňa zaostril ako sup.

„Sorry,“ ospravedlnila som sa a zvyšok vyučovacej hodiny som sa snažila naplno venovať angličtine.

Popoludní sme sa s Tomášom, Kris a Mikim vybrali do mesta. Prehovorili ma, nech s nimi zájdem do Archy na kolu. Nemala som chuť na samotu. Dnes nie.

V klube bolo príjemne. Ako ho opisoval Tomáš, nachádzal sa v suteréne jednej z historických budov na pešej zóne. Ošarpané priečelie nesľubovalo škrobenosť, a to bolo fajn. Páčila sa mi predstava uvoľnenej atmosféry v podzemnom bare.

Do Archy sa schádzalo strmým schodiskom, ktoré bolo len tlmene osvetlené, čo vo mne vyvolávalo nostalgické spomienky na nekonečné víkendové potulky so starými priateľmi. Podozrivo ma zaštípali oči.

Vnútri sa okrem hustého cigaretového dymu vznášala pohoda a priestorom sa nieslo akési neznáme gitarové sólo. Už na prvý pohľad som vedela, že si toto miesto obľúbim.

Usadili sme sa okolo malého stolíka, objednali si kolu a pivo pre Mikiho, a za zvuku metalovej hudby rozoberali všetko možné. Spolužiakov, školu, blížiacu sa stužkovú...

„Určite zapadneš, neboj sa,“ poznamenala Kristína.

„Snáď,“ usmiala som sa na ňu, no už ma tie reči a neustále ubezpečovanie, ktoré som počúvala zo všetkých strán, začínali privádzať do šialenstva. Nebola som nahluchlá ani nespôsobilá, aby mi to museli všetci stále opakovať. Vedela som, že časom si zvyknem.

„Nebuď taká deprimovaná, Džul. Chápem, že ti je mizerne, veď komu by nebolo, no naozaj nemaj strach. Bude ti s nami dobre. Sme celkom fajn kolektív, taký správne švihnutý,“ zachichotala sa. „Určite si nás obľúbiš.“

„Džul si nás obľúbila už včera,“ podpichol Tomáš.

„Kto by nie?“ zasmiala som sa.

„Hlavne nášho Tomáša musia milovať všetci,“ povedala opäť Kris. „Prisahám, že nepoznám žiadnu babu, ktorá by ho nežrala.“

„Aj ty?“ Tomáš si ju pritiahol a do vlasov jej vtlačil preafektovaný bozk. „Nevedel som, že po mne tajne túžiš. Už dávno by som s tým niečo urobil, srdiečko,“ ponad Kristínine plece na mňa žmurkol.

„Somár,“ Kris ho odstrčila. Potom sa natiahla k Mikimu a z uší mu vytrhla slúchadlá. „A ty by si sa mohol konečne prestať tváriť, že počúvaš hudbu a aspoň predstierať, že pre zmenu počúvaš nás.“

Miki sa len zasmial, slúchadlá si však do uší nazad nestrčil.

„Podala som si prihlášku na výšku do Prahy.“ Kristína sa oprela lakťami o stôl a veľavýznamne dodala: „Síce si myslím, že ma nezoberú, ale aj tak to chcem skúsiť.“

„Stále by si niekam zdrhala. Kto mi tu potom zostane?“ Tomáš jej šepol do ucha.

„Zmizni,“ znova ho odstrčila. „Určite si rýchlo nájdeš niekoho, koho budeš otravovať tak ako mňa.“

Kristína sa otočila ku mne, čím Tomášovi dala najavo, že jeho poznámky bude ignorovať.

„V zálohe mám ten istý odbor aj u nás, ale bolo by super, keby som mohla vypadnúť. Nejde o školu, to je jasné. Mne je úplne jedno, kde vyštudujem – ak teda vôbec,“ zagúľala očami. „Hlavne túžim aspoň načas zmiznúť niekam, kde to viac žije.“

„Podľa mňa to žije vo všetkých mestách takmer rovnako,“ skonštatovala som. „Veľkomestský syndróm je mýtus. Mladí sa chcú baviť aj tu, aj tam. V tomto ohľade žiadnu veľkú zmenu nečakaj. Len počet ľudí a áut na metri štvorcovom je tam vyšší. A tiež smog. “

„Neuverím, pokiaľ nezažijem,“ nenechala si zobrať svoje ilúzie.

„Je síce pravda, že každé mesto má svoju typickú atmosféru, ale ak si myslíš, že tam okúsiš nejaký veľkolepý život, mýliš sa.“

„Všetko závisí od prístupu, Džul. Je jasné, že ak sa zatvorím medzi štyri steny, bude to všade o tom istom. Veľké mesto ponúka väčšie možnosti, a o to ide.“

Prikývla som. V tomto mala Kristína pravdu.

„A aký odbor si si vybrala?“ spýtala som sa jej.

„Biolu.“

„To znie dobre.“

„Zbožňujem ju. Mám ju skrátka v krvi. A čo ty? Už vieš, kam ďalej? Samotný gympel je o ničom. Treba mať výšku, ak nechceš skysnúť na pracáku.“

„Nie,“ pokrútila som hlavou a odpila si z koly. „Uvažovala som, že po maturite možno na čas odídem niekam do Anglicka alebo do Írska. Niečo by som si zarobila, zlepšila sa v jazyku... a hlavne by som nebola nikomu na krku.“

„Je to také zlé?“ Kristína sa zamračila a zúčastnene ma pohladila očami.

„Nie,“ rýchlo som vyhŕkla. Uvedomila som si, že moje slová vyzneli inak, ako mali. „Teta je super, je to skvelá žena. Ale cítim sa previnilo, že jej pridávam starosti. Myslím, že by to len bola skvelá príležitosť postaviť sa na vlastné nohy. Možno si to idealizujem ako ty Prahu,“ žmurkla som na ňu a vzápätí dodala: „ale pravda je, že s ilúziami sa žije ľahšie.“

„Takže prihlášku si nepodávaš žiadnu.“

„Zatiaľ nie, uvidím neskôr. Nechávam to otvorené. Veď ktovie, čo bude zajtra. Vieš, ako sa to hovorí – človek mieni...“

„Počuj, Džul, pozývam ťa na jedného panáka,“ vyhŕkla, akoby práve dostala ten najlepší nápad na svete.

„Nepijem.“

„Ani ja nie. Teda takto cez týždeň nie, ale dnes urobíme výnimku. Spraví ti dobre, uvidíš.“

„No, neviem,“ zaváhala som.

„Pssst, ver mi!“

Odbehla k baru po dva poháriky fernetu a jeden mi podala a so slovami: „Na lepšie časy!“ Ten svoj do seba vyliala.

Tomáš s Mikim, ktorí o niečom diskutovali, na nás pozreli. Miki zdvihol pohár s pivom a gestom naznačil štrngnutie. Bol naozaj najvyšší čas prestať sa ľutovať a začať opäť normálne žiť. Smútok a depresia mi rodičov nevrátia. Ani staré časy nie. Nemalo zmysel zanevrieť na vlastný život kvôli stratám, ktoré sa nedajú zmeniť. Najhoršie však bolo, že som sa za túžbu znovu sa smiať, cítila previnilo. Akoby som tým zrádzala pamiatku rodičov.

Čas v Arche mi s Tomášom, Kris a Mikim ubiehal rýchlo. Iba papierik s Matúšovým odkazom ma pálil v rifliach ako žeravý uhlík.

Pohrávala som sa s myšlienkou, že sa Kristíny na Matúša spýtam, ale nenapadla mi žiadna normálna otázka, ktorou by som nevyvolala podozrenie, že ma zaujíma viac, ako by mal.

Približne po dvoch hodinách strávených v Arche nás Tomáš odviezol pred bytovku, v ktorej bývala Kris. Keď vystúpila a Miki sa následne nechal vyložiť na zástavke o dva bloky ďalej s tým, že ešte pôjde za frajerkou, bol už takmer večer.

Vrátili smer sa na našu ulicu Pri poli a ešte chvíľu sme zostali sedieť v aute. Zdalo sa, že Tomáš by náš spoločný čas najradšej pretiahol donekonečna, no čím som bola bližšie k domu, tým častejšie mi nedal pokoj papier vo vrecku. Vždy, keď som si spomenula na tie neznáme slová, pichlo ma v žalúdku.

S Tomášom som sa teda po pár minútach rozlúčila.

Doma som sa pozdravila s Iris, nahádzala do seba večeru a nedočkavo utekala do izby zapnúť počítač. Potom som vytiahla z vrecka lístok, prstami ho vyrovnala a do internetového vyhľadávača odpísala posledné dve slová:

Mi dispiace!

Jeden z odkazov, ktoré vyskočili na monitore, bol prekladač. Otvorila som ho a prečítala si preklad slov. Znamenali: prepáč mi.

Obyčajné ospravedlnenie!

Zaťala som zuby a znechutene pokrútila hlavou nad vlastnou domýšľavosťou.

Čo som vôbec čakala? Nejakú tajomnú vetu alebo čo?

Vypla som počítač, papier hodila naštvane do koša, zapla rádio a zvalila sa na posteľ. Úlohy sme nemali žiadne, takže som mohla len tak nečinne ležať a nezaujímať sa o nič, len o svoj vnútorný svet.

Zmätok je lepší ako smrť, vírilo mi v hlave. Mi dispiace... zmätok – smrť... drž sa bokom...

6. kapitola
...mozaika a kríž

Nasledujúcich niekoľko dní ubiehalo stereotypne. Každé ráno ma Tomáš zaviezol do školy, spoznávala stále viac nových ľudí a zvykala si na pestrú mozaiku tunajšieho života.

Netrvalo dlho a dokonale som zapadla medzi ostatných študentov.

S profesormi sme sa navzájom rešpektovali, s niektorými spolužiakmi ignorovali, s inými potajomky neznášali a s Kristínou, Tomášom a Mikim som trávila väčšinu svojho času. Či už voľného, alebo toho v škole.

Zistila som, že Kristína bola nevyliečiteľná fotografická maniačka. Veľmi rada sa mi s fotkami chválila, zjavne bola nadšená, že našla niekoho, kto bol ochotný denne si prezerať kvantum obrázkov, pretože ona fotila naozaj všetko, všetkých a stále, a najradšej by o svojich „úlovkoch“ diskutovala do nemoty. Často som sa musela smiať, pretože zachytávala aj tie najabsurdnejšie veci. Niekedy ma cez prestávky vtiahla na záchody, kam unikala každú prestávku, a predvádzala mi, ako potajomky zvečňuje dianie na školskom dvore.

Vždy otvorila malé okienko a cvakala a cvakala.

Potom si sadla na radiátor, vytiahla cigaretu, zapálila si ju a ukazovala mi zábery „nikotíncov“ tlačiacich sa k plotu školy, profesora fyziky, ktorý vystupuje z auta, profesora, ktorý auto zamyká a profesora, ktorý skupinku fajčiarov rozháňa... Zvečňovala v podstate samé hlúposti, no občas sa jej vydaril aj záber, ktorý nás dokázal pobaviť.

„Tento je skvelý, pravda?“ strčila mi pod nos displej s najnovším záberom počas jednej našej záchodovej výpravy za fotkami.

„No, niečo z teba bude,“ odtiahla som si jej ruku ďalej od nosa a zasmiala sa pri pohľade na fotku tretiačky, ktorej sa zasekol vysoký opätok v štrbine medzi dlaždicami a úporne sa ho snažila vytiahnuť. Tvár dievčaťa bola na nej zachytená v rozzúrenej grimase.

„To vieš, mám talent.“

„Nesporne.“

„Asi by som mala prehodnotiť svoje študijné plány a dať sa na umelecký smer.“

„... a fotiť škodoradostné momentky,“ doplnila som.

„Presne! Džul, my ľudia sme zvrhlé stvorenia, ty o tom nevieš? No povedz, čo človeka rozveselí viac ako smola druhých?“ predniesla teatrálne a vyfúkla mi do tváre obláčik dymu.

„Ty tú tretiačku neznášaš, však?“

„Len tak trošku,“ veľkosť svojej averzie naznačila širokým roztiahnutím rúk.

Zasmiala som sa a otvorila poodchýlené okno dokorán, aby do miestnosti prúdil čerstvý vzduch. Z cigaretového dymu mi začínali slziť oči.

„Nemám rada vyfintené husi, to je všetko,“ zatrpknuto dodala, pričom si stále pozerala vydarený snímok. „Hlavne nie tie, čo mi preberajú chalanov.“

Bola som zvedavá na jej historku, ale nechcela som sa zbytočne vŕtať v starých krivdách, ktoré u Kris ešte zjavne nepreboleli. Pochopila som dosť aj bez toho, aby som poznala detaily.

„Mala by si tú fotku tajne prepašovať do ročenky. Bola by to dosť silná satisfakcia,“ sprisahanecky som jej navrhla.

„Budem o tom vážne uvažovať.“ Vystrúhala prehnane vážny výraz, načo sme sa obe znovu rozosmiali.

„Také ako ona si príliš zakladajú na tom, ako vyzerajú ich krásne tváričky. Úškľabok v ročenke by len tak ľahko nepredýchala,“ uvažovala nahlas.

„Poradím ti – pomsta je sladká.“

„Najsladšia, ak ide o vychudnutú kozu, ktorá pchala ruku tam, kam nemala.“

„Kam?“ prihlúplo som sa spýtala, akoby mi niekto stál na vedení.

„Do jeho rozkroku, Džul! Nachytala som ich cez veľkú prestávku za telocvičňou. A ten somár Riči sa ma snažil presvedčiť, že on za nič nemôže. No pochop! Nechá si ho masírovať a ešte sa ma bude pokúšať obalamutiť rečami, že je v tom nevinne.“

„Daj ju tam.“

„Čo?“ tentoraz nepochopila ona.

„No predsa fotku. Pomôžem ti ju dostať do redakcie, spolu to zvládneme.“

„Aha. Jasné. Asi by som naozaj mala, možno sa mi uľaví.“

A tak to bolo takmer stále. Cez prestávky sme sa zatvárali na dievčenských toaletách a popri rozoberaní záberov sme rozoberali aj naše životy.

Kristínino fotenie mi však občas poriadne liezlo na nervy. Predovšetkým vtedy, keď na mňa neustále mierila objektívom. Neznášala som, keď stláčala spúšť pri každom mojom pohybe či slove. Vtedy sa s ňou vôbec nedalo rozprávať a to ustavičné cvak-cvak ma príšerne znervózňovalo. Či som vyťahovala zošity, či kráčala po schodoch alebo sa práve zatvárala v záchodovej kabínke... neustále sa to snažila zdokumentovať. Netrvalo však dlho a Kris pochopila, že má objektív nasmerovať radšej inam, ak nechcela, aby som ju zahlušila.

Postupne sa v triede začali prípravy na stužkovú. Prekvapivo som sa aj ja nakazila všeobecným nadšením. Len kdesi vnútri som pociťovala nepokoj. Pripisovala som to často sa opakujúcemu snu o nehode, no nebola som si celkom istá, či je to skutočne len tým. Akoby sa hlboko v mojom podvedomí od toho večera v Grófkinej doline prebudilo čosi, o čom som nemala doteraz ani len tušenie. Nechcela som si však život komplikovať ešte viac, preto som sa snažila zaoberať školou, úlohami, spolužiakmi, stužkovou... pretože analyzovať vlastný život bolo ťažšie ako čokoľvek iné.

Často som rozmýšľala aj nad Matúšom, hoci som si to zakazovala. Nevedela som sa zbaviť zvedavosti a mravčenia, ktoré sa dostavilo vždy, keď som mu venovala čo i len záblesk myšlienky. Bolo to ako naschvál. Čím viac som si želala naňho zabudnúť, tým viac ma zaujímal.

Páčilo sa mi, ako po mne často ukradomky zazeral. Vlastne takmer zakaždým, keď sme sa stretli. Vždy sa snažil tváriť nevšímavo a ľahostajne, no len čo bol presvedčený, že ho nevidím, nespustil zo mňa oči. Jeho uprený pohľad som vždy cítila až hlboko v kostiach.

Predpokladala som, že Matúšov postoj ku mne je len akási obranná póza. Keby som ho skutočne otravovala už len tým, že vôbec žijem a dýcham rovnaký vzduch, ako sa ma pokúšal presvedčiť, určite by ma neskúmal pohľadom zakaždým, keď som bola otočená bokom, určite by mi neposielal papierik s upozornením a nedoložil – prepáč mi. Najskôr by na mňa kašľal. Ale úplne iným spôsobom, o aký sa snažil.

Bola som taká zmätená. Priťahoval ma ako magnet. Na konverzácii z angličtiny som ho zakaždým nenápadne pozorovala, na chodbách cez prestávky takisto.

Nahovárala som si, že keby sa i naďalej správal normálne ako v prvý večer, zrejme by som si ho prestala toľko všímať, ale tým, ako zanovito ma „akože“ ignoroval, len podnecoval moju zvedavosť.

Všetky tie bláznivé emócie, ktorým som vôbec nerozumela, mi vírili vnútrom ako tornádo.

Dokonca som sa začala tešiť do školy len preto, že Matúša možno niekde zazriem. Ráno som vyberala, čo na seba, dávala som si záležať na všetkom, čo si mohol na mne všimnúť, vrátane vlasov a tváre. Dúfala som, že mi opäť venuje aspoň jeden tajný pohľad. A možno i dva.

Cez veľkú prestávku som chodievala do knižnice so švajčiarskou presnosťou. Bolo to moje útočisko, keď som potrebovala trochu ticha, no posledné dni som tam chodila hlavne kvôli nemu.

Sadla som si do svojho obľúbeného kresla s vyšúchaným kvetinovým vzorom alebo som sa bezcieľne prehrabávala medzi knihami a netrpezlivo pokukovala k dverám, kedy sa otvoria a či vstúpi práve on. Niekedy som mala šťastie. Vtedy vošiel dnu, rýchlo si vymenil knihy, nahlásil ich a ako gáfor sa vyparil preč. Bez pozdravu. Bez jediného pohľadu, ktorý by mi venoval. Bez náznaku, že by ho ten srd konečne prešiel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obchodníci s nádejou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.