Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

Rachel Van Dyken: Pravidla dohazovačů

Vydání první

Copyright © 2016 by Rachel Van Dyken

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2250. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Matchmaker’s Playbook

vydaného nakladatelstvím Skyscape v roce 2016

Český překlad © 2019 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Shasti O‘Leary-Soudant

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1047-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1048-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachel Van Dyken

Pravidla dohazovačů

První díl série

Dohazovači s. r. o.

Věnováno Jilly. Díky, že jsi mě podporovala při psaní téhle knihy a poslouchala mě, když jsem vyšilovala kvůli scénám, u kterých mi bylo jasné, že by měly být rajcovnější. Vždycky mě dokážeš rozesmát.

První kapitola

Čaj? Skořicovej.

Kavárna? Tichá. Tmavá. Útulná.

A ta holka? Nikde.

Měla zpoždění, a to takový, až jsem si říkal, že se tu vůbec neukáže. Na první schůzce to nebylo nic divnýho. Nejméně patnáct procent našich klientek na první schůzku nepřijde. Můžou za to nervy. A strach, že jim nedokážeme pomoct s tím, co potřebujou, takže na tom budou ještě hůř, než už jsou.

Dřevěná židle zaskřípala, když jsem se opřel a rozhlédl se po malý kavárně. Před rokem by mě lidi žádali o autogram. Před rokem jsem totiž byl draftovanej fotbalovým klubem Seattle Seahawks.

Nejistě jsem si promasíroval poraněný koleno a bodavá bolest, která z něj vystřelila, způsobila, že moje podráždění ještě vzrostlo.

Znovu jsem se podíval na hodinky a zamračil se.

Měla zpoždění dvacet tři minut.

S povzdechem jsem se natáhl po svým hrnku s čajem, napil se a přitom se díval přes okraj šálku. Dám jí ještě dvě minuty, a pak jdu.

Skleněný dveře se rozlétly a s třískotem narazily do nejbližší židle, až z nich málem upadl zvonek. Uprostřed nich se zarazila drobná, nenápadná holka s obyčejnýma hnědýma vlasama. Rozpačitě se dotkla svých bledých tváří, který v tom okamžiku zrudly, a nervózně se rozhlédla po místnosti.

Byla to typická šedá myška, takže většina chlapů by jí věnovala maximálně letmej pohled.

Ale já nepatřím mezi většinu.

Díval jsem se na ni.

Dlouze. Upřeně.

Když si mě konečně všimla, zrudla ještě víc. Nebylo to neatraktivní, jen to o ní hodně prozrazovalo.

Odsunul jsem židli a postavil se.

Měl jsem dojem, že Šedá myška uvažuje nad útěkem.

Vždycky byly nervózní, což se ostatně dalo očekávat. Kromě toho vím dobře, jak vypadám. Nejsem namyšlenej, jen jsem dospěl k logickýmu závěru na základě toho, jak často jsem dostával nabídky, abych nafotil reklamu na spodní prádlo.

Ostře řezaný rysy? Splněno.

Karamelovo-blond vlasy, kterým se nějakým záhadným způsobem daří, že v každé situaci tvoří hustý, upravený vlny? Splněno.

Dolíček na pravý straně tváře? Splněno.

Sexy pokřivenej úsměv? Splněno.

Mužná jizva na bradě? Splněno.

Uhrančivý oříškově hnědý oči? Splněno.

A ani se mě neptejte na velikost penisu. Hlava je u mě pouze začátek, čím níž pohledem klesáte, tím vypadám líp. Vážně, nekecám.

Nejistě ustoupila a narazila do stojanu s časopisy. Několik čísel bulvárního plátku Seattle Weekly se rozlétlo po podlaze.

Sehnula se, aby je sebrala, očividně ráda, že se může něčím zaměstnat.

Přitom se jí džíny roztrhly na kolenou.

Jo, byl nejvyšší čas vyrazit jí na pomoc. Už začínala být nebezpečná i sama sobě.

S trpělivým povzdechem jsem k ní pomalu přistoupil. Sehnul jsem se, abych se jí mohl podívat do očí, a přitom jsem klidně sbíral rozházený časopisy.

Ztuhla strachy.

To se stávalo, a navíc často. Jenže to byla děsná ztráta času, a to jsem si nemohl dovolit, protože můj podnik vzkvétal a můj čas byl drahej.

Přišla pozdě.

To znamenalo, že plýtvala nejenom mým časem, ale i mýma penězma. Obvykle jsem se setkával s klientkama jinde, ale momentálně jsem neměl času nazbyt a chtěl jsem ji vidět v akci. Začal jsem mít vážný pochybnosti o tom, jestli to byl dobrej nápad, když si vzala jeden z papírových ubrousků a vysmrkala se do něj předtím, než si ho zastrčila do kapsy.

„Postav se,“ přikázal jsem jí a snažil se nemračit.

Zírala na mě, ústa měla pootevřená, oči se jí rozšířily a její tváře během několika vteřin změnily barvu z červený na bílou.

„Nebo,“ zašeptal jsem a probodl ji pohledem, „můžeš zůstat tam, kde seš. Ale pochybuju, že tak získáš pozornost toho baristy, na kterýho se snažíš nezírat od chvíle, cos otevřela dveře.“

„Já na něj ne…“

„Ale zíráš.“ Povzbudivě jsem se na ni podíval. „Ale pokud se nepostavíš, tak přijdeš o šanci ho získat. Podle oborníků je žárlivost jednou z nejsilnějších emocí, který muže přimějou, aby se zamilovali.“

Natáhl jsem k ní ruku.

Podezřívavě se na ni zadívala.

„Nekoušu,“ ušklíbl jsem se, pak jsem se naklonil a zašeptal jí do ucha: „Zatím ne.“

Zalapala po dechu.

„No tak,“ pokývl jsem hlavou. „Vezmi mě za ruku. To je důvod, proč jsme tady, ne?“

Váhavě položila svou ruku do mý dlaně a postavila se na nejistých nohou. Podíval jsem se na baristu, kterej se tvářil dost otráveně, když jsem svojí nový klientce zdvořile odsunul židli.

„Co to je?“ ukázala na červený hrnek, kterej stál před ní na stole.

„Čaj,“ protáhl jsem. „Ale ten tvůj už bude nejspíš studenej.“

„Nenávidím čaj.“

„Špatně.“ Potřásl jsem hlavou, naklonil se dopředu a posunul hrnek blíž k ní. „Zbožňuješ čaj.“

Zamračila se.

„Usměj se.“

„Cože?“

„Prostě to udělej.“

Nuceně se usmála, ale i tak to její výraz hezky rozzářilo. V jejím úsměvu bylo vidět moc zubů a falešnýho nadšení, ale s tím se dalo pracovat. S apatií, zoufalstvím, beznadějí… s těma je to horší.

„Ahoj… nepotřebuješ… nepotřebujete něco?“ zeptal se Žárlivej barista, když přišel k našemu stolu. I blbec s IQ houpacího koně by věděl, že kdybychom si chtěli ještě něco objednat, tak bychom přišli k baru a udělali to.

„Ne,“ nevěnoval jsem mu pozornost.

„Aha.“ Neodešel. Idiot. „Myslel jsem –“

„Pošlu k baru svoji přítelkyni, když budu něco potřebovat, jasný?“ Tentokrát jsem se na něj podíval. Někdy to bylo vážně snadný. Opravdu. Jeho oči zaplály vztekem, chřípí se mu rozšířilo a zaťal pěsti. Kámo, klidně na sobě můžeš mít ceduli s nápisem „Moje“ a šipkou, která bude ukazovat na Šedou myšku.

„Díky,“ řekla klientka a zastrčila si rovný vlasy za ucho v nervózním gestu, který tomu blbcovi nejspíš přišlo roztomilý.

Budeme na tom muset zapracovat. Bylo to roztomilý… jako je roztomilý tlustý štěně, který ještě neumí pořádně chodit.

Ale aby získala pozornost Žárlivýho baristy, tak se musí z tlustýho štěněte proměnit v loveckýho psa – elegantního, krásnýho a jedinečnýho.

Žárlivej barista konečně odešel.

„Nesnáší mě.“ Schoulila se.

Podrážděně jsem si povzdechl, když jsem natáhl ruku a vzal její prsty do svých. Měla je vlhké od potu. Takhle to mám rád, ještě nikdy žádnej chlap neřekl.

„Přestaň sebou šít a seď rovně.“ Stiskl jsem jí ruku.

Přerývaně dýchala, jako kdyby právě doběhla maraton. Do háje. Jestli tu mám další holku, co omdlívá, tak na to vážně kašlu a jdu.

„Promiň,“ řekla a naklonila se blíž. „Jde o to, že na mě promluvil jen párkrát, a to vždycky jen proto, aby se mě zeptal, jestli chci do kafe cukr.“

„Nesnáší kafe,“ zašeptal jsem. „Pokaždý, když si někdo objedná kafe, tak se ušklíbne. Je těžký si toho všimnout, když se na to nesoustředíš. Ale jeho chřípí se rozšíří, oči se mu zúží a ten jeho úšklebek jako by říkal, že přípravu kafe považuje asi za tak lákavou jako vysypávání popelnic.“

„Ale…“ Kousla se do spodního rtu. Byl plnej. A to gesto bylo svůdný. Konečně! Tohle bylo něco, s čím se dá pracovat. „Vždyť dělá v kavárně.“

Netrpělivost mě přemohla. „A ty každej den uběhneš ve tři odpoledne devět kilometrů, a přitom nenávidíš běh. Všichni děláme to, co musíme, abychom dostali to, co chceme. Chceš vypracovaný tělo? Makáš na tom. Chceš si koupit náhradní díly k motorce? Makáš na tom.“ Sakra, vážně jsem měl radši rušit schůzky s klientkama, když jsem skoro nespal.

„Měla bych si to psát?“ zeptala se tiše.

„Máš ráda čaj. Nesnášíš kafe.“ Natáhl jsem se a přejel jí palcem po spodním rtu. „Opovrhuje veřejnými projevy náklonnosti mezi páry, nejspíš proto, že si přeje, aby byl ten, kdo sedí vedle holky, co od něj nedokáže odtrhnout ruce.“

Její hlava se přiblížila k mojí, pohled měla zastřenej a tvář mi přitiskla k ruce. Bingo!

„Dotkni se mě,“ přikázal jsem.

„Ale –“

„Udělej to.“

Naprázdno polkla a natáhla se přes stůl, aby mi položila ruku na rameno.

Na. Rameno.

„Níž.“

„Ale…“ Vrhla kradmej pohled směrem k baru.

„Přestaň na něj zírat, nebo jsme skončili.“

Její ruka putovala dolů na mou hruď a ukazováčkem mi přejela přes bradavku. Nejspíš to byla jen náhoda, ale Žárlivej barista o tom neměl ani tušení. Tak jako tak to fungovalo.

„Teď se zasměj.“

„Zasmát se?“ zeptala se nervózně.

„Funguje to, věř mi.“

Samolibě jsem se usmál. Tohle byla moje oblíbená část, ta, co potvrzovala, že jsem génius. Bohatej génius, když už jsme u toho. Ten okamžik, kdy si chlap uvědomí, že někdo stojí mezi ním a holkou, po který touží už týdny, roky, celý věky…

Žárlivej barista tu byl zas. „Shell, pokud budeš chtít něco jinýho než čaj, tak mi dej vědět.“ Založil si ruce na hrudi a svaly se mu přitom napjaly. Měl jsem vážně chuť protočit panenky a ukázat mu vztyčenej prostředník.

„Díky.“ Shell se setkala s mým pohledem a její předešlá neochota se pomalu měnila v nadšení. „Čaj mi bohatě stačí.“

„Nesnášíš čaj,“ poznamenal.

„Ne,“ namítl jsem. „Zbožňuje čaj.“

„Debile,“ zabručel, než odešel.

„Ví, jak se jmenuju,“ povzdechla si.

Opět jsem musel silou vůle potlačit touhu obrátit oči v sloup, až jsem cítil, jak mě z toho začíná bolet hlava.

Pokrčil jsem rameny a opřel se.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„Ian Hunter.“ Pokývl jsem jí hlavou na pozdrav. „Mistr dohazovač a tvoje jediná šance,“ pozvedl jsem významně obočí a nenápadně jsem si u toho povzdechl, „že dostaneš, co chceš.“

Žárlivej barista na nás zíral a rty měl pevně semknutý.

„Tak kdy začneme?“ Řekla to tak rychle, že jsem jí skoro nerozuměl.

Ušklíbl jsem se. „Už jsme začali. Přesně před třema minutama.“

Druhá kapitola

Shell pokračovala v monologu. Měla štěstí, že jsem byl zvyklej nechat nervózní klientky plácat pátý přes devátý, dokud mě z toho nerozbolela hlava. Takže jsem ji nechal, aby to ze sebe všechno dostala.

„A pak se mojí kočce udělalo zle, ale nemohli jsme přijít na to, co s ní je.“

Chápavě jsem přikývl.

„Nevycházím se svou mámou. Nikdy mi neřekla, že jsem hezká.“

Poplácal jsem ji po ruce.

„Myslíš, že jsem hezká?“

Věnoval jsem jí významnej pohled doprovázenej mrknutím.

„Štve mě to. To, jak mě kluci přehlížej, jako kdybych byla nějaká podivínka. Kdybych věděla, jak nosit rtěnku, tak ji zatraceně nosím! Chtěla bych, aspoň jednou, aby si ten sexy chlap všiml právě mě!“

„To chápu.“ Potřeboval jsem si asi tak za deset minut vyzvednout oblečení z čistírny a s ní to trvalo dýl, než jsem předpokládal.

„Já vím,“ povzdychla si bezmocně a svěsila ramena. Musel jsem se ovládnout, abych nevyskočil ze židle a nešel hledat pravítko, který bych jí k zádům přidělal, aby konečně seděla rovně. „Jen bych chtěla…“

Víte, co bych chtěl já? Abych mohl vrátit čas a tuhle schůzku hodit na svou pravou ruku, Lexe. Sakra, byla vážně hrozně ukecaná.

„Je to hloupý, co?“

Sakra. Neposlouchal jsem ji. Cože si to přála? „Myslím, že nic z toho, co říkáš, není hloupý.“ To jsem se z toho pěkně vykroutil…

Zazubila se na mě.

Bod pro mě.

„D-díky.“ Znovu se na mě usmála. „Víš, že umíš dobře naslouchat?“

Vždycky zapomenou na to, že mě platí za to, abych je poslouchal. Vždycky.

Podívala se na moji pusu. Á, tady to máme. Musel jsem přiznat, že zdolává jednotlivý body mýho seznamu mnohem rychleji, než jsem předpokládal.

„Jsi vážně… sexy.“

„Já vím,“ řekl jsem bez zájmu. „Ale pamatuj, že jsi moje klientka. Pomůžu ti, aby sis v budoucnu dokázala poradit sama.“

Zamračila se. „Takže nikdy nerandíš se svýma klientkama?“

Ne, protože všechny moje klientky byly zakoukaný do někoho jinýho – a já jsem neměl čas ani chuť hrát si na zamilovanýho hrdinu. Skoro vždycky jsem způsobil nějakou katastrofu, ze který je jejich vyvolenej musel zachraňovat, čímž stvrdili svůj vztah, a holka pak ve mně přestala vidět hrdinu. Když se nad tím tak zamyslíte, dává to smysl. Ženy, s nimiž jsem se profesně setkával, tolik toužily po mužský pozornosti, že měly problém rozlišovat, co je jen hra a co skutečnost. Proto jsem se vždycky ujistil, že klientky opravdu chápou moje pravidla.

„Nikdy,“ odpověděl jsem ostře. „Shell, zlato, pošlu ti plán na příští tejden. Dej mi vědět, pokud ti něco nebude vyhovovat, ale nevolej mi, jasný?“

Nejistě přikývla.

„Můžeš mi posílat esemesky a maily, ale žádný telefonáty. A když mě potkáš někde v okolí kampusu, tak se neznáme, ok? Mimo naše obchodní schůzky jsme jen dva cizí lidi. A pokud se tě někdo zeptá na Dohazovače s. r. o., tak…“

Povzdechla si. „Vím, co mám dělat. Dám jim červenou vizitku s logem Supermana na přední straně a velkým D na zadní.“

Zamrkal jsem. Naše vizitky byly náhodou parádní. Na první pohled vypadaly jako hloupý fanouškovský kartičky Supermana, důležitý informace se nacházely na zadní straně. To podstatný sdělení se skrývalo v detailech, kterým ale většina lidí nevěnovala pozornost. „Skvělý.“ Stoupl jsem si a podal jí ruku. „Jediný, co potřebuju, je tejden.“

Podívala se na Žárlivýho baristu, kterej nás probodával pohledem. „Doufám, že máš pravdu.“

Obrátil jsem oči v sloup a přitáhl si ji, abych jí dal rychlej polibek na rty. „To si piš, že mám,“ zašeptal jsem.

„Hm, hezky voníš.“

To je od ní milý, že mi skládá komplimenty. Možná mi bude stačit jen šest dní. Koneckonců jeden den je celej věnovanej tomu, jak chlapovi polichotit a nafouknout mu ego. Podívejme se, jak rychle se tahle holka učí!

„Díky.“ Položil jsem jí dlaň na záda a vyvedl ji z kavárny.

„Tak ahoj, Iane.“ Šla k červený hondě a naskočila dovnitř. Sakra, tipoval jsem ji na holku, co jezdí zelenou jettou. No, nemůžu mít vždycky pravdu, ne?

V okamžiku, kdy jsem nastoupil do svýho rangerovera, mi zazvonil mobil.

„Tak jak to šlo?“ Lex otráveně zívl na druhém konci linky. Dokázal jsem si představit, že je až po uši zahrabanej v mailech, protože od Novýho roku uplynuly dva týdny, takže si všechny holky chtěly splnit novoroční předsevzetí a změnit svůj život k lepšímu. „Protože je tvůj seznam klientek pekelně dlouhej, tak mi další holka nabídla, že mi poskytne laskavost… sexuálního rázu, když ji posunu v seznamu nahoru.“

„Vyškrtni ji,“ vyštěkl jsem. „Pokud ví, jak poskytovat takový laskavosti, tak si sama dokáže najít chlapa!“

„Provedu,“ zasmál se Lex potutelně.

Udělal jsem si v duchu poznámku, abych zkontroloval, že ji skutečně vyškrtl, protože Lex byl schopný jí slíbit, že ji posune v seznamu nahoru, a přitom to neudělat, jen aby si s ní užil.

„A,“ dodal Lex, „Gabi ti vzkazuje, že jestli dneska nedorazíš na večeři, vrazí ti koště do zadku. Akorát to tedy popsala mnohem barvitěji.“

„To ona vždycky,“ zasmál jsem se. „Zavolej jí a dej jí vědět, že už jsem na cestě.“

„Ok, vyřídím,“ řekl a zavěsil.

Tenhle život jsem si nevybral. Nebylo to tak, že bych se jednoho rána probudil a řekl si: Hele, nebylo by skvělý, kdybych pomáhal ošklivým holkám získat pana Pravýho? A předtím, než se naštvete, tak se podívejte na fakta. Téměř šedesát procent všech žen se vdá pod svou úroveň, což znamená, že si vezmou nějakýho zfotrovatělýho týpka. Tedy chlapa, kterej nikdy nebude takovej, o jakým snily: nikdy nebude cvičit, bude jíst hotdogy k snídani, obědu i večeři a možná bude dokonce kolem čtyřicítky potřebovat viagru, aby se mu postavil.

Abyste získali tahle fakta, stačí jen trochu zapátrat na internetu.

Ženy jsou od přírody nejistý stvoření, takže pokud se do pětatřiceti nevdají, tak si s největší pravděpodobností najdou chlapa, co má pivní pupek a srdce ze zlata.

Na tom není nic špatnýho.

Je to, jako kdybyste šli do útulku a vybrali si ošklivýho psa, protože vám je ho líto, a navíc víte, že zrovna on by vás nikdy neopustil.

Takže jakej je rozdíl mezi tím mít vztah a mít vztah?

První případ je vcelku roztomilej. Ošklivej pes, v tomto případě chlap, je pro danou holku tím panem Pravým. Tak to zařídil sám osud. Jsou to páry, který vídáte, jak se vodí v parku za ruku – a přitom přemýšlíte, jestli je dotyčná slepá. Jsou to ty páry, který tvoří vysoká atraktivní matka a mrňavý taťka. Holka ze sesterstva a chlápek s pivním pupkem. Kapitánka roztleskávaček a obrýlený vědátor.

Z nějakýho záhadnýho důvodu to vesmíru nevadí. Ani mně to nevadí.

Co mi ale vadí? To, když je holka natolik zoufalá, že zůstává ve vztahu se špatným chlapem.

Není to až tak častý, ale v současnosti vidím takových nefunkčních vztahů čím dál víc.

Jsou to ty holky, co nikdy neměly dostatek sebevědomí, a tak se usadily s chlápkem, kterej za to nestojí. Tichý holky, co nikdy nenosily make-up. Rozpačitý holky, co zajídají svý deprese, ale mají úžasnou osobnost, takže by si zasloužily mít vedle sebe hráče americkýho fotbalu.

Jsou to ty holky, který nikdy nenašly svou spřízněnou duši.

Jako moje sestra.

Tichá, plachá, trochu zoufalá, ale nádherná. Zamilovala se do jednoho mýho spoluhráče. A když to řeknu otevřeně, mám podezření, že nabourala autem do poštovní schránky, když jsem ho k nám přivedl na oslavu Dne nezávislosti.

Chcete slyšet i tu šílenou část? Byl do ní totálně udělanej, jenže ona mu kvůli svý nejistotě a nezkušenosti nedala nic najevo. Prostě se příliš bála, že ji odmítne.

Byl jsem moc sobeckej na to, abych se o ni postaral, a navíc mě požádala, abych se do toho nepletl.

Uplynul rok. On byl unavenej čekáním, ona byla unavená „odmítáním“, a tak si začala se svým kolegou z laboratoře jménem Jerry.

Takže je teď vdaná za lůzra, co si myslí, že videohry jsou olympijskej sport a že když dojde pivo, tak mu kouzelná kmotřička víla v noci doplní lednici, zatímco spí. Je to blbec, kterej by vám byl nejspíš schopnej tvrdit, že bizoni jsou vyhynulej druh.

A jak dopadl můj spoluhráč? Byl draftován klubem Steelers a nedávno se stal tváří značky Nike.

Můj život se změnil před devíti měsíci, když moje ségra slavila narozeniny. Seděl jsem na pohovce v jejím bytě, koleno mě bolelo jako sedm čertů, ale to nebylo nic v porovnání s tím, jak jsem se cítil, když jsem viděl zoufalej výraz v její tváři, když sledovala mýho bývalýho spoluhráče v celostátní televizi, zatímco Jerry na ni křičel, ať se jde postarat o dítě, protože on si chce hrát na Xboxu.

Moje sestra si zasloužila někoho lepšího. Moje sestra si zaslouží někoho lepšího. Takže během ledování kolena, co jsem si poranil při nešťastný události, ke který se radši nechci vracet, jsem zažil prozření.

Kdyby byla sebevědomější, věděla by, jak číst náznaky, že se někomu líbí, věděla by, jak získat chlapa, kterýho si opravdu zaslouží, a byla by šťastnější. Trocha sebedůvěry by jí mohla změnit život. Ale jak se vyznat v chlapech a odhadnout situaci? Sakra, stačilo by, aby si osvojila i jen jedinou radu z mýho seznamu, a její život by se mohl ubírat úplně jiným směrem.

Takovým, který by nevedl k tomu, že bude trčet v okresu Yakima ve státě Washington, kterej je sice známej jako washingtonské Palm Springs, ale ve skutečnosti, aspoň podle mě, je to centrum gangů a drogových dealerů, daleko horší než L.A.

Takže se z ní stala holka ze Seattlu, které žije obklopená krávama, drogama a traktorama a každý týden chodí s manželem na rande do restaurace řetězce Applebee’s.

Navíc se ani nemohla vrátit zpátky do Seattlu, když měla za manžela muže, který právě převzal rodinnej podnik s traktory. Nehledě na to, že jeho rodina tam žila už přes čtyřicet let. Nemohl jsem jí nijak pomoct. Nemohl jsem udělat nic víc, než že jsem jí občas zavolal nebo poslal esemesku.

Ztratil jsem ji.

Jedinou rodinu, která mi ještě zbyla.

Kromě Gabi, ale tu nepočítám, protože s tou nejsem pokrevně spřízněný, a navíc by mě nejspíš vykastrovala jakýmkoliv ostrým předmětem, co by měla zrovna po ruce, kdybych se o ní někdy zmínil jako o sestře. Má to co dělat s tím, abych od ní neodháněl chlapy. Pro vaši informaci, stalo se to jen jednou. Ještě na střední jsem kvůli ní vyhrožoval jednomu klukovi, a od tý doby mi odmítá říct jakoukoliv informaci o svým sexuálním životě. Nebo o jeho nedostatku, když už jsme u toho.

Otřásl jsem se. Kdykoliv si Gabi oblíkne krátkou sukni, tak jediný pocit, který to ve mně vzbuzuje, je touha ji chránit a vzít do ruky jehlu a nit, abych jí k tý sukni přišil pořádný kus látky.

Takže to je můj příběh.

Přesně takhle vznikli Dohazovači s. r. o.

O randění musíte přemýšlet stejně jako o hraní fotbalu. Trenéři mají svoje příručky, který obsahují seznam jejich taktik po dnech, týdnech, a dokonce i po rocích. A funguje to. Nestačí, abyste věděli, jak správně hrát, musíte vědět, jak prohlédnout taktiku svýho soupeře, a tak hru ovládnout.

To je to, o čem jsou Dohazovači s. r. o. Co kdybyste si mohli nastudovat pravidla pro hru zvanou rande? Dohazovači mají připravenou taktiku pro každej scénář, ke kterýmu může dojít. V podstatě jsme vytvořili vztahovou variantu Minority Report. Předvídáme všechny možný „randicí katastrofy“ dřív, než k nim dojde, a děláme všechno pro to, aby k nim ve skutečnosti nedošlo.

Nic víc v tom není. Nepatřím mezi osamělý zoufalce, co potřebují sezení u psychologa, protože se mu rodiče jako malýmu nevěnovali. Upřímně, nejspíš by si mě nevšímali ani teď, kdyby nezemřeli při tý zatracený nehodě letadla, když mi bylo sedm.

Nemám zlomený srdce kvůli holce od vedle, která mě jako jediná prokoukla a pak mě opustila kvůli mýmu nejlepšímu kamarádovi. No tak. Copak nevíte, jak vypadám?

A ne, nedělám to proto, abych si něco kompenzoval. Nemám co. Myslím, že už jsem mnohokrát prokázal, že v posteli mi všechno funguje, jak má.

Jsem bohatej.

Jsem chytrej – zeptejte se mých profesorů.

Mám víc holek, než může chlap zvládnout, a to dokonce i chlap s mým apetitem.

Jsem v podstatě moderní Superman, kterej zachraňuje ženy před nima samotnýma, zatímco můj nejlepší kamarád se ujal role mýho parťáka.

A předtím, než se zeptáte… Odpověď je ano. Vážně mě štve, že nemůžu hrát v NFL. Ale když jeden nemůže hrát… tak to ještě neznamená, že nemůže dělat trenéra.

Byl jsem víc než jen fotbalista.

Byl jsem opravdovej hráč.

Ve sportu.

I ve vztazích.

Nejlepší, jakýho si dokážete představit.

Takže kdo dovede ženy naučit pravidla randění líp než člověk, který je sám perfektně ovládá?

Přesně tak.

Ne že bych začal žít úplně novej život. Jen jsem se naučil, jak uplatnit zkušenosti z toho starýho i v tom novým. Že je to geniální? To si pište.

„Sakra.“ Málem jsem narazil do malý corolly před sebou, když se u mě z reproduktorů ozvala Gabina vyzváněcí melodie.

„Ano?“ odpověděl jsem. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Nejsem tvoje klientka, Iane,“ okřikla mě Gabi. „Přestaň na mě mluvit jako zatracenej dohazovač. Něco jsi mi slíbil!“

„Já vím.“ Co jsem jí sakra slíbil? Že se podíváme na film? Měl jsem dojem, že jsem něco takovýho říkal. Na semaforu naskočila zelená. Pořád jsem si nedokázal vzpomenout, o čem to mluví. Za mnou se ozvalo zatroubení, tak jsem se radši rozjel.

„Zapomněl jsi na to, že jo?“

„Na naše dnešní rande?“ Zasmál jsem se. „Samozřejmě že ne.“

„Někdy si říkám, proč se s tebou vlastně kamarádím.“

„Protože se na mě ráda díváš, když spím?“

„To jsem udělala jen jednou, Iane!“ Podrážděně zaklela. „Máš štěstí, že jsem tak velkorysá. Chystám uvítací párty pro svý dvě nový spolubydlící, a ty jsi slíbil, že přineseš nachos a salsu. A párty začala už před půlhodinou.“

Tak to si to oblečení z čistírny nevyzvednu.

„Měl jsem to zapsaný v kalendáři?“

„Ty a ten tvůj zatracenej kalendář,“ vykřikla. „Vážně mě mrzí, že se nemůžu přihlásit do Gmailu a zapsat se do tvýho kalendáře, aby sis na mě dokázal udělat čas.“

„Ale bylo by to pro oba jednodušší. Lex to tak dělá.“

„Jo, jenže Lex je víc tvůj poskok než kamarád.“

„To je trochu drsný,“ zamumlal jsem. „Radši doufej, že mu to neřeknu.“

Mlčela. Protože tak to dopadlo vždycky, když jsme začali mluvit o Lexovi. Předstírala, že nemá chuť Lexe zabít ve spánku, a já jsem předstíral, že jsem si nikdy nevšiml toho, že se tak často hádají proto, že Gabi chce za každou cenu získat jeho pozornost.

Oba jsme ale dobře věděli, co za tím ve skutečnosti je.

Povzdychl jsem si. „Promiň, Gabi. Budu u tebe za patnáct minut, jo?“

„To bych ti radila,“ zamumlala a zavěsila.

Z reproduktorů znovu začala hrát hudba z mýho playlistu, když jsem se snažil zaparkovat u nejbližšího supermarketu. Pak jsem vyběhl jako Usain Bolt, abych nakoupil občerstvení, jak jsem slíbil. Čím víc jsem měl práce, tím víc jsem zapomínal. Proto jsem si zařídil online kalendář, do kterýho mohli nakouknout i profesoři, pokud jsem zrovna nebyl na přednášce, ale pracoval jsem pro Dohazovače s. r. o. Měl jsem samý áčka, takže neměli s mým rozvrhem problémy, navíc jsem to u nich měl dobrý, protože jsem občas suploval jejich hodiny, když měli na práci něco důležitějšího.

Vzal jsem tolik nachos a salsy, kolik jsem jen pobral, když už jsem slíbil, že přinesu samý prázdný kalorie, a pak jsem zasténal, když jsem si všiml, že je otevřená jen jedna pokladna a chlap přede mnou drží v ruce hromadu stravenek.

Zaplatil bych svůj nákup v hotovosti během minuty, kdyby mě ten trotl pustil před sebe.

„Můžu vám s tím pomoct, pane,“ ozval se za mnou energickej hlas.

Otočil jsem se a usmál se. „Supr, díky.“

Začervenala se a zapnula nad svojí pokladnou zelený světlo.

„Hm, pořádáte večírek?“ zeptala se, když načítala jednotlivý položky.

„To je na večírek mý sestry. No, ona není tak docela moje sestra, ale beru ji tak. Já jsem jen poskok, co zapomněl přinýst občerstvení.“

„Nepřipadáte mi jen jako poskok,“ řekla hrdelním hlasem a povytáhla obočí.

„No, možná byste jí to mohla říct, a tak mě zachránit před potupnou smrtí…“

Její oči se rozzářily. „Jsem hotová za deset minut.“

„No, dokážu to už za pět minut.“

„Cože?“

„Tvoje halenka,“ zamluvil jsem to a ukázal jsem na její obyčejnou bílou košili. „Skvěle ladí s tvojí pletí.“

Okouzleně se na mě podívala.

Někdy to bylo vážně až moc snadný.

Třetí kapitola

„No, konečně,“ vykřikla Gabi, když otevřela dveře a vytrhla mi tašku s nákupem z rukou. „Říkals, že tu budeš za patnáct minut.“

„Patnáct? Přísahal bych, že jsem řekl dvacet.“ A navíc tam byla ta pokladní, která potřebovala pomoct, takže…

Gabi začichala. „Jsi cítit levným parfémem.“

„Nechutný, co? Kdo dneska ještě používá Vanilla Fields? Myslím, že tvoje babička si ten šmejd pořád kupuje, ale tý je osmdesát, takže má nárok držet se starých zvyků.“

„Tys to udělal zase, že jo?“

„Cože?“ Hrál jsem si na neviňátko a vybaloval přitom nákupní tašky. Gabi bydlela pár bloků od kampusu Washingtonský univerzity a já zase žil několik kilometrů od jejího domu. Bylo to výhodný pro nás oba.

Starám se, aby ji neobtěžovali žádný volové.

A ona mi na oplátku vaří.

Občas mi dokonce zabalí oběd s sebou a na pytlík namaluje smajlíky, jak se to dělá dětem.

Bez ní bych nejspíš umřel hlady. A jí naštěstí nevadí mě denně krmit.

Gabi obrátila zelený oči v sloup a rychle si svázala dlouhý kaštanově hnědý vlasy do neuspořádanýho drdolu. „Někdy bych tě nejradši zabila.“ Povzdechla si. „Páni, cítím se mnohem líp, když to ze sebe dostanu.“

„Proto jsem tady,“ zamrkal jsem na ni. „Jsem tvůj osobní terapeut.“

Nakrčila nos. „Teď vážně. Smrdíš, kámo.“

Zvedl jsem lem trička a zašklebil se. „Sakra, jak pět minut s prodavačkou mohlo způsobit, že smrdím jako parfumérka?“

Gabi si povzdechla a ukázala nahoru. „Jdi. Do. Sprchy. Já zatím připravím jídlo. Náhradní oblečení máš pořád u mě v pokoji. Prostě,“ kýchla a nakrčila nos, „přestaň smrdět jako tchoř.“

„Nebyl to tchoř, ale holka,“ popichoval jsem ji. Ne že bych si pamatoval její jméno. Ale na svou obranu musím říct, že zatímco mě kouřila, její hlava mi zakrývala výhled na jmenovku. Vidíte? Není to moje chyba.

„Jednoho dne,“ Gabi potřásla hlavou. „Jednou si nabiješ hubu.“ Zamračila se. „Nebo ti ji nabije někdo jinej?“

„Oooo,“ otřásl jsem se a naklonil se k ní, abych jí dal pusu na tvář. „To zní hrozně. Nemůžu se dočkat.“

Praštila mě, odtáhla se a pak mě plácla po zadku. „Jdi nahoru, než začneš přitahovat další.“

„Pozornost?“

„Holky bez budoucnosti.“ Gabi vážně přikývla. „Víš, ten typ, se kterým si akorát užij…“

„Lexi!“ přerušil jsem ji úmyslně, když můj nejlepší kamarád vešel do kuchyně. Byl to metr devadesát vysokej děvkař.

Horší než já.

Což znamenalo, že si zaslouží nějakou medaili.

Nebo odznak.

Nebo aspoň nálepku s písmenem D jako děvkař. Měl by tak vlastní šarlatový písmeno.

Cítil jsem, jak se Gabi vedle mě napjala.

„Tak já si jdu dát sprchu,“ řekl jsem a nechal je o samotě. Dobře jsem věděl, že sotva se ocitnou v blízkosti toho druhýho, je lepší se jim klidit z cesty. Rvačky neřeším zrovna rád. Naposledy, když jsem se je snažil od sebe odtrhnout, jsem vyfasoval kopanec do koulí a pěknej monokl.

A vzhledem k tomu, kolik klientek jsem měl do konce roku objednaných, byl zmalovaný ciferník to poslední, s čím jsem se potřeboval objevovat na veřejnosti.

Bral jsem schody po dvou, zaklepal jsem na dveře koupelny, než jsem vešel dovnitř, rychle se svlékl a vlezl do sprchy.

Všechny věci, který jsem tu měl, jsem si nechával v malý skříňce v rohu.

A předtím než mě začnete podezřívat, tak si vzpomeňte, že beru Gabi jako ségru – tedy až na jednu slabou chvíli v osmý třídě, kdy jsem přemejšlel o tom, že ji políbím, a jsem si jistej, že mě to napadlo jen proto, že mi někdo něčím říznul limonádu Mountain Dew.

Nakonec jsme se vážně políbili a bylo to děsný. Tak moc, že se pozvracela. Ale oba jsme si na devadesát devět procent jistí, že za to mohla střevní viróza, a ne můj polibek.

Po pár dnech jsme uzavřeli dohodu.

Přísahali jsme, že to bude naše tajemství.

A od tý doby jsme neměli žádný exces.

Takže ne, nežárlil jsem, že je celá mimo z Lexe, nehledě na to, že kdyby ji někdy začal svádět, tak bych ho pověsil za krk na telefonní šňůru a zapálil mu koule. Bral jsem tu její posedlost jako roztomilou, protože jsem věděl, že to nikdy nikam nepovede. Protože ona byla panna.

Ale on nebyl panic.

Chlapi jako Lex věděli, že holky jako Gabi mají cenu zlata. A on si to nemohl dovolit, ani kdyby zaprodal svoji hříšnou duši.

Ve vzduchu se vznášela známá vůně sprchového gelu Molton Brown, dráždila mě v nose, ale zároveň mě uklidňovala.

Sprcháč Molton Brown jsem používal jen u Gabi.

Doma jsem měl Jeana Paula Gaultiera.

A kdybych tu zůstal přes noc a ráno jsem měl schůzku s klientkou, tak bych si s sebou přivezl Old Spice. To byl další fakt. Nejmíň třicet procent kluků na vysoký používá Old Spice, což znamená, že si klientka moji vůni spojí s ostatními muži, a to ji donutí rychleji stáhnout obranný bariéry a uvolnit se. Protože, jak ví každej odborník na randění, vůně je tím nejjednodušším způsobem, jak vyvolat vzpomínky stejně jako pocit klidu.

Takovýhle kraviny si člověk nevymyslí.

A to je další důvod, proč je Lex pro naši firmu nepostradatelnej: miluje grafy, data a zajímavý fakta.

Ozvalo se hlasitý zaklepání na dveře. „Přísahám při všech bozích, že jestli nehejbneš zadkem, rozbiju dveře a vykopu tě ven.“

„Dej mi pět minut, Gabs.“

„Ty a tvých zatracených pět minut!“

Rychle jsem vypnul sprchu, omotal si ručník kolem pasu a vydal se po chodbě do jejího pokoje.

S povzdechem jsem za sebou zabouchnul dveře, hodil ručník na podlahu a rozsvítil.

Koupila si novej prádelník?

Ten její byl hnědej.

Tenhle byl černej.

A parfém, co na něm stál, byl novej.

Zamračil jsem se, vzal jsem flakonek parfému od Prady a přičichl si k němu, právě když se dveře do pokoje otevřely.

„Ježíšku na křížku!“ vykřikla vysoká brunetka s neuvěřitelným množstvím dlouhých zvlněných vlasů. Zakryla si obličej rukama a udělala krok dozadu. Dveře za ní byly napůl otevřený, takže se klika seznámila s jejím zadkem. S prudkým zavrávoráním udělala pro změnu krok dopředu a zachytila se koše, kterej stál vedle mě.

Byl plastovej.

Ne kovovej.

Takže ve chvíli, kdy na něj přenesla svou váhu, nevydržel to. Na podlaze leželo rozházený prádlo a ona mezi ním klečela a ošklivý černý basketbalový šortky se jí vyhrnuly a ukázaly svalnatý stehna.

Ušklíbl jsem se, sklonil se a pořád nahej jsem ukázal na její růžový tanga. „No vida, tipoval jsem tě na holku, co bude nosit chlapský šortky.“

Hnědý vlasy jí zakrývaly tvář jako bratranci Ittovi z Addamsovy rodiny. Pomalu si je odhrnula z očí.

„Co děláš v mým pokoji?“ Její hlas byl trochu chraplavej a svým způsobem sexy – když jsem zavřel oči a představil si, že patří k jinýmu tělu.

„Myslíš v Gabině pokoji?“

„Ne,“ nosní dírky se jí rozšířily. „V mým pokoji.“

„A ty jsi?“ Napřáhl jsem ruku, protože za prvý jsem gentleman, za druhý jsem děvkař, a navíc mi babička pokaždý dala na zadek, když jsem se někomu představil a nepodal mu ruku.

Vytřeštila oči na moje nahý tělo.

„Fajn,“ řekl jsem a pokrčil rameny. „Ale mám jen tři minuty, než mi Gabi nakope prdel. Chceš to na posteli, nebo na podlaze, když už jsi na ní?“

Říkala Gabi něco o tom, že jsem sobeckej? Vždyť vidíte, že moc rád rozdávám zdarma orgasmy.

„Cože?“ Konečně zvedla vytřeštěný oči, takže se její pohled setkal s mým. Sakra, nějací chlápci by si za takový zírání nechali pěkně zaplatit. „O čem to mluvíš?“

„Dobře, teď máme zhruba tak dvě a půl minuty. Neříkám, že to nebude výzva, ale nejspíš bych zvládl vyčarovat nějakej ten povzdech. Nebo možná výkřik. Nebo dva.“

„Výkřik?“ zeptala se a povytáhla obočí. „O čem to mluvíš? A proč jsi nahý?“

„Hledal jsem svoje oblečení, než jsi sem vtrhla.“

„Vešla jsem do svýho pokoje.“

„Podívej.“ Pohlédl jsem na hodinky. „Teď se opravdu dostáváme na tenký led. Říkají mi, že v posteli jsem Superman, ale nejsem si jistej, že dokážu zopakovat výkon z roku 2014, i když bych rád měl další záznam v knize rekordů. Takže pokud to máme dělat, tak si musíš chvátnout a sundat si aspoň triko.“

„Ty… jsi,“ tváře jí zrudly, „striptér, který přišel na párty?“

Hmm. To nebyl špatnej nápad. Mohl bych jim udělat bezplatnej striptýz, protože by to ze mě udělalo prakticky světce, vzhledem k tomu, kolik obvykle každý klientce účtuju.

„Ne.“ Natáhl jsem k ní ruku. Když nereagovala, vzal jsem ji pod paží, abych jí pomohl na nohy.

Kopala. Dokonce se mě snažila kousnout.

„Tak jdeme na to. A trochu nadšení by se taky hodilo.“

„Okamžitě mě pusť!“ Škubala sebou ve snaze dostat se ode mě pryč.

Odstrčil jsem ji a překřížil si ruce na hrudi. „Je mi líto, ale čas vypršel. Zbývá nám jen deset vteřin, a dokonce ani já neumím dělat zázraky s“ – ukázal jsem na její pytlovitý tričko, pytlovitý kraťasy, a to mě poser, ona nosila podkolenky? – „s tímhle.“ Polkl jsem. „Můžu hádat? Tebe asi učili doma?“

Její obličej zrudl buď rozpaky, nebo hněvem. „Ne! A navíc tady bydlím. Tohle je můj pokoj!“

„Ale tohle je Gabin pokoj.“

„Dneska ráno jsme si je vyměnily!“ Dupla nohou. Tahle holka nosila staromódní žabky od Adidasu.

Pořád je vyráběli? Hm. Bylo to jako vidět obživlýho tyranosaura rexe.

„Proč mi zíráš na nohy?“

„Teď už musí mít cenu jako starožitnost.“ Poklepal jsem si na bradu a pořád se díval na ty ošklivý gumový žabky. „Působivý. Vážně působivý.“

„Posloucháš mě?“ vykřikla. „Vezmi si svoje oblečení a vypadni z mýho pokoje. Nebo si neber žádný oblečení a vypadni z mýho pokoje. Je mi to jedno.“

„Přesně,“ přikývl jsem vážně. „Přesně to jsem chtěl udělat, než jsi mě vyrušila. A ty říkáš,“ vyslovil jsem pomalu, „že jste si vyměnily pokoje?“

Přikývla.

„Takže Gabi má pokoj…?“

Ukázala na chodbu. Vybavil jsem si, že se mi Gabi zmínila o tom, že se přestěhuje do menšího pokoje, protože v tomhle velkém budou bydlet dvě spolubydlící.

„Ach, takže ty musíš být Serena.“

„Jmenuju se Blake,“ zavrčela. „Serena je blondýna.“

Vsadil bych se, že je sexy. Serena bylo jméno pro sexy holku. Blake? To bylo jméno pro holku, o který jste si mysleli, že to bude kluk, a proto jste ji vychovali jako syna. Vsadil bych deset babek na to, že ji otec nutil dělat všechny možný sporty a že se její rodiče rozvedli nebo ji vychovával jen jeden z nich.

„Proč tady ještě pořád stojíš… nahý?“ Tentokrát se odvrátila a zakryla si obličej rukama.

„Co je špatnýho na tom bejt nahej? Víš, že ses tak narodila, že jo?“

„Prostě,“ znovu se už na mě nepodívala a jen ukázala na dveře, „jdi.“

„Tvoje chyba.“ Zasmál jsem se. „Mohl jsem otřást tvým světem.“

„Můj svět nepotřebuje žádný otřesy.“

Zastavil jsem se uprostřed dveří, obrátil se, přišel k ní tak blízko, abych měl jistotu, že ji můj dech polechtá na krku, když jsem zašeptal: „V tom se pleteš, Blake. Každá holka potřebuje, aby se její svět otřásl. Aspoň jednou. A když mluvíme o otřesech, který vyvolávám já? Tak dvakrát.“

Stála tam jako zkamenělá, jediný, co prozrazovalo její emoce, bylo to, že se jí dýchání zrychlilo, stejně jako pulz. Naklonil jsem se a olízl místo na krku, který mě tak lákalo. Pak jsem ustoupil. „Rád jsem tě poznal.“

Dveře se za mnou zabouchly a skoro mě praštily do zadku.

Nemůžu mít každou. Ne že bych chtěl něco mít s adidasačkou. Už tak jsem toho měl dost. Poslední věc, kterou jsem potřeboval, byla mužatka s potlačenými sexuálními pudy, která nosí teplákovku, protože je pohodlná.

Čtvrtá kapitola

Vrtěl jsem hlavou celou dobu, zatímco jsem se oblíkal, a pak jsem sešel po schodech do malýho obývacího pokoje. Jako vážně, žabky od Adidasu?

Lex byl uprostřed živýho rozhovoru s kočkou, kterou jsem považoval za Serenu, protože měla blonďatý vlasy, velký oči a hezkou drobnou postavu, která se s největší pravděpodobností ocitne během pár hodin pod ním. Nebo ještě líp, to ona bude nahoře a odedře všechnu práci, zatímco ten bastard si dá ruce za hlavu a bude ji znuděně navigovat: Ještě trochu doprava, zlato.

Byl v posteli i mimo ni dominantní a nejspíš dával svým holkám manuál, který se musely nazpaměť naučit, než se jim dostalo tý cti, že s ním v tý posteli skončily.

Blake tu ještě nebyla.

V televizi byla zapnutá Hra o trůny. Byla to třetí série, kde jsme s Gabi skončili. Klidně budu během následujícího dílu předstírat, že na mě něco leze, aby všichni zmizeli do svých pokojů a já se na epizodu podíval bez vyrušování. Jo, až takhle hodnej jsem.

„Iane,“ zavrčela Gabi. „Uběhlo deset minut. Řekni, že jsi nic neprovedl.“

„Neprovedl.“ Mrkl jsem na Lexe, vzal si pivo z kuchyňský linky a pak jsem si začal nandávat na talíř hromadu chipsů.

Gabi mě štípla do boku.

„Sakra!“ Chipsy mi málem spadly z talíře. „Za co to bylo? Osprchoval jsem se a už nesmrdím jako tchoř, spokojená?“

Gabi mě pustila a pro změnu mě strčila do hrudníku. „Kde je Blake?“

„Hraje v basketbalovým týmu?“

„Ne,“ Gabi obrátila oči v sloup a pak mi věnovala známej a podezřívavej pohled. „Kde je?“

„Tak fotbal?“

„Ne.“

„Tenis?“

„Iane, jestli se jí dotkneš, tak přísahám, že ti vyrvu ty tvoje blonďatý vlasy z hlavy, pěkně jeden po druhým.“

Schroupal jsem chips Cool Ranch Doritos. „Tak golf?“

„Ve skutečnosti hraju volejbal,“ řekla Blake, která se objevila vedle nás.

Prokřupal jsem si klouby. „To vysvětluje to oblečení.“

Gabi střílela pohledem mezi mnou a Blake. „Oblečení?“

„Co je špatnýho na mým oblečení?“ Blake se na sebe podívala.

Zasmál jsem se.

Ostatní ne.

Odkašlal jsem si, snědl další tortillový chips, věnoval jí úsměv a odpověděl jsem: „Vůbec nic.“

„Ten patří k tobě?“ Blake na mě ukázala, jako kdybych vůbec nepromluvil.

„Bohužel.“ Gabi si povzdechla. „Víš, jak ti rodiče vždycky říkají, abys nekrmila toulavý psy?“ Podívala se na mě. „Nejdřív jsou roztomilý, jako všechna mláďata. Pak ale začnou kousat všechny tvoje přátele.“

„Taky tě miluju, zlato.“ Políbil jsem ji na čelo a plácl ji po zadku. „A když už koušu, tak zanechávám maximálně cucfleky.“

Blake sledovala naši výměnu názorů s vytřeštěnýma očima.

„Iane,“ vykřikl Lex. „Tak jdem na to, nebo co? Mám ráno zkoušku.“

Tohle byl Lexův přístup.

A byl tak zatraceně dobrej, že jsem se mu musel poklonit a plácnout ho přes zadek.

Byl to počítačovej génius.

Sexy vědátor.

Představoval jsem si jeho narození zhruba tak, že se Bill Gates znovuzrodí jako jeden z řeckých bohů. Lex jednou ovládne svět. Pokud ovšem přestane píchat nesprávný buchty, tedy oblíbený studentky svých profesorů.

Holky ho zbožňujou, protože má v hlavě mozek. Škoda že svoje nadání používá k páchání zla. Byl to můj protiklad, padouch, zatímco já jsem byl za hrdinu.

Zachraňoval jsem holky před tím, aby se zapletly s blbcema, lůzrama a frackama z bratrstva. To znamená, že jsem je zachraňoval před kluky, jako je Lex. A Lex pomocí svých nelegálních programů a výzkumů zjišťoval, jestli naši klienti nemají nějakýho kostlivce ve skříni.

On odstraňoval ty špatný.

Já pomáhal těm hodným.

Myslím, že jsme vzájemně vyvažovali svoje síly. Dokonalá rovnováha mezi dobrem a zlem.

Serena se zahihňala něčemu, co jí Lex řekl. Sakra, ona se nejspíš bude chichotat, i kdyby Lex správně vyhláskoval slovo „astronaut“.

Měl jsem chuť obrátit oči v sloup. Nechápejte mě špatně, měl jsem holky jako ona, se kterýma jsem se na pár dní pobavil, ale to je všechno, k čemu jsou dobrý; jediný přínos pro společnost byl ten, že se nestaraly o nic jinýho než o to, že kluci jako já a Lex máme na břiše pekáč buchet a necháme je, aby se dotýkaly každýho kousku našeho těla, i když se hihňají.

„Jo.“ Hodil jsem sebou na pohovku a natáhl se. „Závěrečná epizoda. Klidně se můžete dívat, holky, ale pokud některá z vás promluví, zalepíme jí pusu páskou.“

„Ještě ne!“ Gabi přiběhla a postavila se před televizi. „Je to uvítací večírek pro moje nový spolubydlící. Nejdřív se musíme pořádně seznámit.“

„Ach,“ přikývl jsem. „Tak jo.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„No, jestli tohle není jako domluvený rande naslepo,“ zamumlal jsem si pro sebe.

Hej, byl to vážně malej obývací pokoj.

„Zrovna ty bys to měl vědět.“ Gabi přimhouřila oči. A já jsem ztuhl. Protože pokud existovalo něco, na čem jsme se shodli, tak to bylo to, že nikdy nebudeme mluvit o Dohazovačích s. r. o. Byli jsme jako Klub rváčů, jen lepší, protože jsme zachraňovali nešťastný holky před tím, aby spaly s blbcema.

Přestaňte kroutit hlavou. Co jsem dělal ve svým volným čase, mimo práci, bylo něco úplně jinýho. Neklátil jsem nešťastný holky, ale hloupý holky. Zapamatujte si ten rozdíl.

„No tak, Gabs.“ Lex od sebe odstrčil Serenu. „Jdi do háje. Seznámili jsme se s tvýma spolubydlícíma, Ian přinesl jídlo a ty jsi pořád singl.“ Ušklíbl se jejím směrem a přejel si rukou po krátkých tmavých vlasech. „Všechno je tak, jak má bejt.“

Gabi se na něj vrhla.

Skočil jsem mezi ně a rychle si ji přitáhl k sobě, až jsme oba zapadli do hlubokýho koženýho gauče. Byla sice drobná, ale prala se jako divoká kočka.

„Ššš,“ zašeptal jsem jí do ucha. „Víš, že se chová jako idiot, protože si tenhle týden nezapíchal.“

Lex zaklel a připojil se na gauči k Sereně. Byl to docela pohodovej kluk, když tedy nebyl v jedný místnosti s Gabi. V tu chvíli mu povolovaly nervy a měnil se v Crazy Eyes ze seriálu Orange Is the New Black čili Oranžová je nová černá.

„Podíváme se na poslední epizodu,“ navrhl jsem. „A pak si dáme dezert.“

Sledoval jsem Serenu, když jsem říkal „dezert“.

Stejně jako Lex.

Gabi mě praštila loktem nebezpečně blízko rozkroku.

„On na ni kašle,“ zašeptal jsem jí do ucha. „Takže žádnej strach.“

„Jsi děsnej.“ Stiskla tlačítko „play“ a opřela se o mě.

S úšklebkem jsem jí zašeptal do ucha: „Stejně mě miluješ, sestřičko.“

„Někdy si říkám proč vlastně.“

„Pozvedávám průměrnou společnost na vyšší úroveň, přiznej to.“

„Ale jen proto, že máš pěkný vlasy,“ zabručela.

„To je moje holka.“

S úsměvem jsem ji pohodlně usadil vedle sebe, ale cítil jsem na sobě něčí pohled. Otočil jsem se právě včas, abych viděl Blake, jak si schovala obličej za to svoje vrabčí hnízdo a podívala se na ty děsný žabky.

Hm. Přemýšlel jsem, co má za sebou, ale jen do chvíle, než jsem uslyšel známou hudbu ze Hry o trůny a ponořil jsem se do fantasy světa, vedle kterýho ten můj vypadal jako dětská hra.

Po deseti minutách jsem znovu cítil, že na mě zírá.

Změnil jsem polohu na gauči a otočil se.

Blake na mě nezírala, ale psala esemesku.

Během Hry o trůny.

To je totéž, jako kdybyste usnuli u filmu od Marvelu.

Odkašlal jsem si.

Když se na mě nepodívala, zvedl jsem se z gauče a přiloudal se k malý barový židli, na který seděla, a stáhl ji z ní.

Zaječela, jak jsem ji hodil na pohovku a pak si otřel ruce o džíny. „Teď jsme všichni spolu a v pohodě. Telefony na stůl.“ Sledoval jsem její ruce. „Hned.“

Výhružně se na mě podívala, ale položila telefon na stůl vedle těch našich a zkřížila si ruce na prsou.

„Neměla bys mu vařit,“ zašeptala Blake Gabi.

Gabi ji poplácala po ruce a zašeptala. „Říkám si to každej den, Blake, každej den.“

Pátá kapitola

Ráno. Mám rád rána. S kelímkem kafe ze Starbucksu v ruce jsem seděl na svým obvyklým místě nedaleko Drumhellerovy fontány, známé spíš jako Rybník prváků. Hodil jsem do ní spoustu prváků, i když už jsem byl mazák, ale během čtvrťáku jsem přece jen dospěl.

Ranní mlha byla studená – vždycky byla studená –, ale odmítal jsem si najít jiný místo.

Byl jsem jako Sheldon z Teorie velkého třesku.

Rybník byl moje kožená pohovka. Prostor přímo před Bagley Hall byl můj osobní polštář.

„Zatraceně,“ Lex hlasitě zívl, když šel ke mně, jeho kafe očividně zatím ještě nezabralo. „Je brzo.“

„Je sedm.“ Dal jsem si další lok kafe Pike Place Roast ze Starbucksu. „Brzy je jen proto, žes byl celou noc se…“

Lex se zakřenil. „Se Serenou. Je to v posteli pěkná divoška. Dvakrát zapomněla mý jméno. Zeptala se mě, jestli věřím na jednorožce. Třikrát byla na Comic-Conu, pokaždý za jinou postavu z X-Menů. Její superschopnost je odříkat abecedu pozpátku, a když jsem ji požádal o číslo, tak se rozbrečela.“

„Sakra,“ tiše jsem pískl. „Takžes minulou noc hrál první ligu.“

Lex protočil panenky. „Já vždycky hraju první ligu.“

„Správně,“ řekl jsem blahosklonně. „Takže když jsi jednou uhodil Gabi, tak to byla jen nešťastná náhoda?“

„Byl jsem opilej,“ ohradil se. „Musíme o Gabi mluvit takhle brzy ráno? Budu mít zkaženej celej den.“

„Jasně, ty kanče. Teď mě nech se podívat na náš rozvrh.“

Přesunuli jsme se k jedný z laviček a posadili se. To bylo jedno z pravidel Dohazovačů s. r. o. Doma jsme nikdy neměli pracovní schůzky, nikdy jsme tam nepřijímali klientky. Bylo to nepsaný pravidlo. Žádný míchání práce s potěšením. Rozhodli jsme se, že potřebujeme přísná základní pravidla, zvlášť proto, že to poslední, o co jsme stáli, bylo, aby se lidi dozvěděli, kdo stojí za naší firmou.

Takže jsme všechny pracovní věci vyřizovali bez výjimky v kampusu.

Pravda, klientky se to dozvěděly, hned jak jsme se setkali.

Ale byly nucený to držet pod pokličkou. V podstatě podepsaly smlouvu, která stanovila, že kdyby komukoliv cokoliv řekly o společnosti Dohazovači s. r. o., tak se s nima můžeme soudit a pěkně je oškubat.

Určitě vás zajímá, jak to, že se o tom nedomákli žádný další lidi v kampusu.

Je to jednoduchý.

Vzpomínáte si, jak jsem řekl, že nemícháme práci s potěšením? Takže vám to zopakuju. Nemícháme práci s potěšením. Takže pro nezaujatýho pozorovatele to vypadá, že nám jde jenom o to potěšení.

Byli jsme hráči předtím, jsme hráči i teď.

Lidi prostě předpokládají, že randíme s každou holkou, co nám přijde do cesty, nezáleží nám na velikosti, na postavě, nikoho nediskriminujeme. To je taky důvod, proč se chováme přátelsky ke každý holce v kampusu. Jeden den jdu na rande s modelkou, další den učím slepou holku jezdit na kole.

Je vám to jasný, ne?

V našem světě je každá holka krásná. Každá má něco v sobě. Každá má v životě jednoho chlápka, po kterým touží, jednoho nedostižnýho muže.

Myslete na nás jako na makléře.

Nemáš zač, osude.

„Tak…“ Lex vytáhl telefon a přidržel ho blízko mýho. Na displeji se okamžitě objevila excelová tabulka. „Na zbytek týdne máš naplánovanou Shell. Pak volno a potom máš dva měsíce plný. Dvě holky na týden, začínáš za tři týdny. Zvládneš to, nebo mi taky jednu necháš?“

Podíval jsem se na další jméno po Shell. „Co o ní víme?“

„Avery Adamsová.“ Lex se uchechtl. „Jo, to bude sranda.“

„Sranda, jako že se budu vážně bavit, nebo že budu chtít skočit z okna, až s ní strávím týden?“

„Myslím, že to druhý.“ Lex přikývl, zuřivě poklepal na displej svýho telefonu a pak otevřel kompletní profil obsahující věk, výšku, obor studia, oblíbený jídlo, záliby, sny, velikost oblečení a oblíbenou kávu. Řekněme, že náš vstupní formulář byl obsáhlý. Obvykle každý klientce zabralo pár hodin, než ho vyplnila. „Je zamilovaná do svýho studijního partnera.“

„To snad všechny.“

„Studuje chemii, je o rok mladší než ona.“

Moje obočí vylítlo vzhůru, protože mě to zaujalo. Obvykle to bylo naopak – kluk byl starší. To, že byl mladší, mohlo být příjemný osvěžení.

„Ale víc ho zajímají vazby v cyklopropanu a cyklobutanu, což je to, s čím jí teď pomáhá. Ona pořád předstírá, že tomu nerozumí.“

„No, já nemusím předstírat, že tomu nerozumím. Co to je, krucinál?“

„Ti ekonomové,“ povzdychl si Lex.

„Pošahaný vědátoři,“ odsekl jsem.

„Takže třikrát projela test a on si začíná myslet, že je blbá, což není, a to snižuje její šance se s ním usadit.“

„Usadit se.“ Nechal jsem si ty dvě slova projít hlavou. „Takže nechce jenom rychlej výlet do Šukálkova. Chce…“

„Děti.“ Lex se otřásl, zatímco já jsem se zatvářil znechuceně.

„Skvělý.“ Pro ni. „Naznačuje něco v jeho minulosti, že k tomu bude svolnej?“

„Jeho rodiče jsou spolu pětadvacet let. V podstatě z toho, co jsem viděl, je jen nesmělej a nešikovnej. A ta holka je docela hezká, když jí teda sundáš brejle. Můj odhad: je vyděšenej. Vložil jsem jejich informace do svýho systému a vyšla mi perfektní shoda.“ Přejel na dolní část stránky. „Pokud se dostanou k tomu, že půjdou na první rande, tak mají devadesátiosmiprocentní šanci, že zůstanou spolu,“ zavrčel, „až do konce života.“

„Umí líbat?“ Napil jsem se kávy a ta si propálila cestu mým krkem. Není nic horšího než učit holku, jak správně líbat. Je to divný, časově náročný – otřásl jsem se – a většinou dělají jazykem takový divnověci, až jsem měl pocit, že se miliskuju s mimozemšťanem.

„Prošla testem bez ztráty kytičky, ačkoliv se zdá, že neví, co má dělat s jazykem, když se polibek prohloubí. Dal jsem jí A za snahu a C za provedení.“

Myslím, že s tím se dá pracovat. „Jaký má tělo?“

„Všechny ženský těla jsou krásný.“

A lidé nám říkají, že jsme blbci.

Přinejmenším jsme věděli, že každá holka má co nabídnout, bez ohledu na to, jak zvláštně může vypadat. Vždycky v ní něco bylo. Vždycky.

„A?“ pokračoval jsem.

„Je trochu mrňavá. Ale to je i ten její Romeo.“

„Jaký má sexuální zkušenosti?“

„Měla dva partnery a oba označila za špatný.“

„To může být problém, když si chlap neví rady.“

„Vždycky mu můžeme dát pár tipů nebo si s ním promluvit, zatímco bude pít kafe, o tom, jak potěšit ženu. Pokud neví, co má dělat, tak zůstane a bude poslouchat. Pokud ví, co má dělat, tak zdrhne a bude se samolibě culit.“

Oba jsme přikývli.

Zamžoural jsem, když slunce vysvitlo zpoza mraků. „Vypadá to, že to bude snadný.“

„Jo.“ Lex hledal další klientku. „Tohle na mě vyskočilo dneska ráno, ale protože tvůj rozvrh je dost nabitej, nebyl jsem si jistej, jestli ji mám přijmout.“

„Udělej to.“ Ani jsem se nepodíval na obrazovku. „Mám ještě nějakej čas.“

„Ale -“

„Musím letět.“ Vstal jsem a protáhl si ruce nad hlavou i s kelímkem. „Shell má ranní přednášku společně se Žárlivým baristou, takže jí musím dělat společnost, abych jí nesl knihy a políbil ji na čelo.“

„Pořád ta samá pohádka, kámo.“ Lex se rozesmál. „Není to francouzák, co chlapa probere.“

„Ne.“ Ťuknul jsem si s ním pěstí a připravil se vyrazit. „Je to nevinnej polibek.“

„Vždycky je to nevinnej polibek,“ křikl za mnou Lex.

Měl jsem neodbytnej pocit, že jakmile odpromujeme a všechno to praskne, Facebook nám dá na naši firmu nabídku za miliardu dolarů.

Šestá kapitola

Areál Washingtonské univerzity bzučel vzrušením. Studenti se táhli stejně jako vlhká hustá mlha, která visela ve vzduchu. Další věc, kvůli který jsem si zamilovat Seattle, bylo počasí – svěží, plný příslibů.

Shell mě vzala za ruku, když jsme zastavili před jednou z budov. Druhou jsem mávnul na Gabi, když jsme ji míjeli. Naše pohledy se do sebe zaklesly. Ve chvílích jako takhle jsem měl pocit, že dokážu číst myšlenky žen jenom tím, že na ně zírám.

Vidíte? Vážně jsem superhrdina.

Její pohled říkal tohle.

Zatraceně, další? Tak brzy? Neskončils náhodou minulej týden s pomáháním tý buchtě se srdceryvným příběhem o tom, jak chce světovej mír, ale nikdo ji nebere vážně, protože se nervózně směje?

Se Stellou to byla brnkačka. Dohazování mi zabralo přesně čtyři dny. Ten pitomec ani nevěděl, co se stalo. Jeden den byli jen přátelé. Další jsem viděl jeho auto zaparkovaný před jejím bytem po… celou… noc.

„To je nechutný,“ řekla Gabi. „Tys je špehoval během jejich sexparády?“

„Radši bych tomu říkal kontrola,“ odpověděl jsem.

„Nesmála se náhodou na pohřbu svýho otce?“

„Jo, smála. Je to nervózní smích, a to je vážná věc.“

Gabi protočila panenky.

„Půjdem potom na oběd?“

„Jasně.“

„Běž se bavit tím, že zachraňuješ svět tím, že zachráníš jednu holku.“

„Nedělám to vždycky?“

Dobře, možná neřekla: „Běž se bavit tím, že zachraňuješ svět.“ Možná jsem to trochu zveličil.

„Jsem nervózní,“ řekla Shell a stiskla mi ruku. „Co když si mě nevšimne? Nebo hůř, co když to nebude fungovat a –?“

„Četla jsi naše statistiky. Už se někdy předtím stalo, že by to nefungovalo?“ Zhluboka jsem se nadechl. „To je ten důvod, proč jsem ti poslal přehled našich úspěchů společně s často kladenými otázkami a odpověďmi na ně, takže nepochybně víš, že to, co děláme, funguje. Ale musíš dodržovat pravidla, rozumíš?“

Shell sklonila hlavu. Nový účes lichotil jejímu obličeji a rovně zastřižená ofina jí dodala roztomilý šmrnc, který by měl pana Baristu ohromit, pokud ji tedy vůbec pozná. Taky jsem jí nenápadně navrhl, co si má vzít na sebe. Ale vždycky – a to myslím opravdu vždycky – říkám dívkám jednu věc: Holka se nikdy nemá měnit kvůli klukovi. Nikdy. A když to udělá? Pak si nebyli souzeni. Pomáhali jsme vylepšit to, co jim nadělila příroda, ale nikdy jsme je neměnili.

I když díky Lexovi jsme obvykle věděli, že to nedopadne, ještě předtím, než se to stalo, takže jsme tyhle holky strategicky nasměrovali ke klukovi, se kterým měly větší šanci na úspěch.

Nic pro nás není nemožný.

Žárlivej barista vyšel zpoza rohu a podíval se naším směrem.

„Támhle je.“ Zastavil jsem se a přitáhl si Shell k sobě. „Usměj se.“

„Snažím se.“

„Vypadáš nervózně.“

„Taky jsem nervózní.“ Spodní ret se jí trochu třásl.

„Hej, hej.“ Vzal jsem jí tváře do dlaní. Flirtování vždycky působí realističtěji, když jsou nervózní, protože nervozita se dá zaměnit za něhu, důvěru a lásku. „Vedeš si dobře.“

Vážně to zvládala dobře. Její tělo se přitisklo k mýmu a oči měla rozšířený strachem, ale z tohohle úhlu pohledu to nejspíš vypadalo, že na mě zbožně zírá, takže jsem odhadoval, že Žárlivej barista má chuť mi dát přes hubu.

Políbil jsem ji na tvář, něžně jsem přitiskl obličej k jejímu, zatímco jsem jí šeptal do ucha. „Pokud se na tebe teď podívá, odvrať pohled, jako by ses cítila provinile.“

„Ale -“

„Udělej to, Shell. Taky musím na přednášku.“ Ale na rozdíl od její budovy byla Paccar Hall dobrých dvacet minut chůze přes kampus, takže jsem musel hejbnout zadkem.

Naklonila hlavu.

„Teď mi dej ruce na záda, skoro jako kdybys mi chtěla zarýt nehty do kůže. Udělej to tak, ať to vypadá zoufale.“

Udělala to.

„Au.“

„Promiň,“ kníkla.

„Dobře.“ Odtáhl jsem se a políbil ji na čelo, můj pohled se setkal s baristovým, zrovna když zaklel a odvracel hlavu od té show, co jsme tu předváděli.

„Všimnul si nás?“ Její hlas se chvěl vzrušením.

„Ach, to si piš, že všimnul.“ Usmál jsem se a poklepal jí prstem po bradě. „Teď bude na přednášce s největší pravděpodobností sedět vedle tebe. Nech ho, ale snaž se s ním nemluvit. Pokud se bude pokoušet navázat konverzaci, buď zdvořilá, ale ne moc nadšená. Bude si myslet, že jsem ti řekl, abys s ním nemluvila, což ho přiměje k tomu, aby se ještě víc snažil. Bude se sám dovádět k šílenství, protože vypadáš smutně a nervózně, takže si bude myslet, že je s naším vztahem něco v nepořádku, a v podstatě tě bude celý den otravovat, dokud mu všechno o nás dvou do nejmenšího detailu neřekneš. Dej mu svoje telefonní číslo, ale nikdy neodpovídej na první zprávu. Až na třetí. Vždycky až na třetí.“

Právě jsem shrnul dohromady pravidla číslo jedna, dvě, tři a čtyři.

Pravidlo číslo jedna: Donuť je, aby byli zvědaví a trochu žárliví.

Pravidlo číslo dvě: Dělej, že tě to nezajímá. Ale vždycky buď zdvořilá.

Pravidlo číslo tři: Dej jim na sebe kontakt, ale měj míček na svý straně hřiště.

Pravidlo číslo čtyři: Nikdy neodpovídej na první esemesku, zavolání, mail a podobně. Z nějakého důvodu se mozek zasekne na čísle tři jako na posledním pokusu, než dotyčnej začne bejt opravdu zoufalej.

„Co když se mnou ne…“

„Bude,“ mrkl jsem na ni. „A teď bys měla jít.“

„Třetí zpráva, vyhýbavý odpovědi, být zdvořilá,“ mumlala si, když rozhodně mířila k budově.

„Je to jako sledovat káčátko, jak se vylíhne a nakonec skočí do vody,“ řekl hluboký hlas vedle mě.

Zakřenil jsem se. „Lexi, co tě přivádí na mou stranu kampusu?“

„Podíval ses na svůj rozvrh?“ Jeho úsměv byl na devět ráno příliš veselej.

„Cos provedl?“

„Já nic,“ zvedl ruce v sebeobranně. „Jsem si ale jistej, že mi o tom později povyprávíš.“

Chystal jsem se otevřít svůj rozvrh, když jsem si všimnul, kolik je hodin. „Sakra.“ Běžel jsem, jako by mi hořela koudel za zadkem do budovy Paccar Hall, a doufal jsem, že zase nepřijdu pozdě. Byl jsem si jistej, že výmluva „moje teta je nemocná a potřebovala si s někým popovídat“ už mi potřetí neprojde, a zrovna tenhle profesor mě nesnášel, protože Lex přefiknul jeho dceru.

Můžeme být nejlepšími přáteli, ale já jsem se aspoň zamyslel předtím, než jsem někoho vojel. Lex se nestaral o to, kdo ho zaujal; pokud něco chtěl, tak to taky dostal. Zvláštní, protože věnoval fůru času Dohazovačům s. r. o. Bylo to jeho dítě, jeho milovaný dítě. A znova opakuju, i když jsme byli nejlepšími přáteli, tak Lex byl uzavřený. Sdílel věci s počítačem, a někdy, když měl dobrej den, tak mi vyprávěl o tom, v jakých stračkách je, ale to se stávalo jen málokdy.

Na tomhle světě existovaly dvě věci, kterým Lex věřil: technologie a sex. A nikdy od toho názoru neupustil. Zatraceně, za třicet let bude Lex sedět na verandě svýho sídla a popíjet limonádu, zatímco mu počítač nebo robot bude do ucha šeptat sladký řečičky.

Skoro jsem narazil do lavičky, jak jsem se řítil kampusem.

Do prdele. Do prdele. Do prdele.

Zbývala mi ještě minuta, když jsem otevřel dveře do třídy a vrazil jsem přímo do nějakýho mrňavýho kluka.

„Promiň, brácho,“ Sklonil jsem se, abych mu pomohl sesbírat knížky.

Měl růžový lak na nehtech? No, proti gustu žádný dišputát, řekl bych.

„To jsi zase ty,“ řekl hlas, kterej rozhodně patřil ženě.

Hlavu té osoby zakrývala kapuca. Podíval jsem se pod ni a opravdu jsem si přál, abych to neudělal.

Byla to Blake.

A byla naštvaná. Ale moje ženský křivky by pravděpodobně taky byly naštvaný, kdybych je uvěznil v těsný sportovní podprsence, tílku a dlouhých basketbalových šortkách. A zatraceně, ty strašný žabky nemohly chybět.

„Proč jsi vždycky… všude?“ vyprskla a probodla mě neskrývaně znechuceným pohledem.

Přednáška ještě nezačala, ale já jsem si byl dobře vědom každýho jednotlivce. To znamená, že jsem věděl, že každý zatracený oko v týhle místnosti na nás zírá a lidi pravděpodobně přemýšlejí nad tím, proč zatraceně neokouzluju holku v klukovských hadrech.

Protože nejde okouzlit asexuální lidi, vážení.

Podal jsem Blake její knihy. Vytrhla mi je z ruky, podrážděně si povzdechla a shodila si kapuci z hlavy.

S tímhle by se dalo pracovat.

Její vlasy byly zlatavě hnědý, hustý, lesklý, první věc, který jste si na ní všimli – tedy když si odmyslíte ty žabky.

„Studuješ jako hlavní obor ekonomii?“ ukázal jsem na její knihy.

„Všeobecný vzdělání. Proč jinak bych tady byla, kdybych na ty přednášky nemusela chodit?“

„Protože mě špehuješ,“ mrkl jsem na ni. „Není to poprvý, co mě někdo pronásleduje. A myslím, že ani ne posledy.“

„Vážně si o sobě hodně myslíš.“

„Někdo si myslí, že ne dost.“ Ignoroval jsem chichotání několika holek v přední řadě, který si začaly šeptat tak nahlas, že je musel slyšet každý, kdo měl uši.

„Je tak sexy.“

„Dělali to třikrát. Říkala, že to byla nejlepší noc v jejím životě.“

Blake zatnula zuby a z očí jí šlehaly blesky. „Tvoje fanynky?“

„Nic ti nebrání přidat se do mýho fanklubu.“

Blake se kolem mě protáhla a vydala se nahoru po schodech k posledním prázdným místům. Sledoval jsem ji hlavně ze zvědavosti, ale taky proto, že jsem potřeboval nějakej prostor mezi sebou a těma holkama z první řady, protože by se na mě nejradši vrhly před celou třídou.

Naposledy, když se to stalo, jsem to nemohl ani dokončit!

A když říkám „dokončit“, tak myslím, že jsem musel odejít z přednášky.

„V loňským roce vyrobily plakáty,“ řekl jsem s povzdechem a klesl na sedadlo vedle ní.

Natáhla ruku a ukázala na volný sedadla kolem nás, sedadla, který by mezi nás postavily pár prázdných stolků.

„Jsou tu stoly. A židle. Je to učebna, takže se to dá očekávat. Je tu něco jinýho, s čím ti můžu pomoct?“

„Sedni si kamkoliv jinam, jen ne na tuhle židli.“

„Myslíš tuhle židli?“ Poplácal jsem sedadlo přímo mezi svýma nohama a bezostyšně jsem se na ni usmál, zatímco její tváře nabraly zářivě červenou barvu. „Máš něco na srdci, růžičko?“

„Prostě jen…“ S hlasitým bouchnutím hodila knihy na stůl a položila si batoh na zem. „Na mě nemluv.“

„Fajn.“

Podívala se na mě a tvar jejích úst, která vytvořila malé písmeno O, mi způsobil bdělý sen o tom, jak přede mnou klečí na kolenou. Skousl jsem si dolní ret a dovolil jsem svým myšlenkám, aby se zatoulaly na zakázaný území. Znovu se začervenala, rudla často, a navíc byla nejspíš příliš upjatá na to, aby praktikovala zrovna tyhle orální aktivity. Škoda.

S úsměvem jsem se uvelebil na svým místě. Nejlíp se mi studovalo, když bylo ticho… Nemusel jsem s ní mluvit, abych ji poznal. Většinu důležitých věcí o lidech zjistíte tak, že je jednoduše pozorujete.

Kromě toho začala přednáška.

Profesor monotónně drmolil něco o podnikový struktuře a různých rolích v rámci korporátů.

Nevnímal jsem ho, protože jsem měl vlastní společnost. Věděl jsem, jak takový role fungují. Bylo to jako vrátit se do prvního ročníku potom, co jste odpromovali s červeným diplomem. Přesto jsem zůstal na svým místě a koutkem oka jsem pozoroval Blake.

Nebyla ošklivá. Měla pár pih na nose a na tvářích, jako kdyby jí je tam někdo udělal jen pro efekt, když se narodila. Byla by hezká, kdyby jí vlasy neustále nepadaly do očí a nezakrývaly tak tvar jejího obličeje nebo barvu očí.

S podrážděným odfrknutím si stáhla vlasy do culíku.

Tiše jsem zalapal po dechu.

Čistě náhodou.

„Hodláš v tom pokračovat?“ zašeptala naštvaně.

Naklonil jsem se, položil si ruku na opěradlo jejího sedadla a přejel jí prsty po krku. „A ty?“

„Nemám… zájem.“

„O muže?“

„O tebe,“ řekla ostře. „Takže teď přestaň myslet na blbosti a dávej pozor. Tenhle semestr jsem sem přestoupila z univerzity v Boise v Idahu a mám dojem, že jsem pozadu.“

„Aaaach,“ prokřupl jsem si klouby na rukou.

„Co? Jaký ,aaaach‘?“

Všechno to najednou začalo dávat smysl. „Ty jsi z Idaha? Ohrom mě jménem města, kde ses narodila, protože jsem si jistej, že to není Boise.“

Zavrtěla se na sedadle a odvrátila se ode mě, ale předtím po mně vrhla rychlej postranní pohled. „Jsem z Rigginsu.“

„Drahý Bože, chraň mě před malými městy, kde je jediný obchod s potravinama.“

„Přestaň na mě,“ zasyčela, „mluvit.“

„Dobře,“ vrhl jsem po ní vypočítanej polovičatej úsměv – jenom abych vyvolal její údiv. „Mám všechno, co jsem potřeboval.“

Řekl bych, že se mě chce zeptat, o čem to sakra mluvím, ale měla působivou sebekontrolu. To jsem jí musel nechat.

Pocházela z malýho města v Idahu. Proč teda přestoupila… sem? Odhadoval jsem, že to bylo kvůli otci, protože mě pořád napadalo, že ji vychovával jen jeden rodič. Nejspíš byl přeložen na jiný pracovní místo. Lámal jsem si hlavu s tím kam. Boeing? Možná Microsoft? Klidně to může být i Amazon. Sakra, v Seattlu sídlí spousta centrál velkých firem, takže to je padesát na padesát.

Podíval jsem se na její žabky.

Šel dělat do Microsoftu. Podivínský počítačový maniak bez módního vkusu, kterej pracuje z domova přes satelit. Bingo!

Snažil jsem se věnovat pozornost přednášce, ale pořád mě vyrušovala tím, jak poklepávala propiskou.

A taky tím, že používala parfém a měla růžovej lak na nehty. Která holka se obléká tak jako ona a používá růžovej lak na nehty a parfém Prada? Měla pod těma basketbalovýma šortkama ty růžový tanga? S tím by se rozhodně dalo pracovat, až by k tomu nastal čas. Vypadaly by dobře, kdyby jí visely na jednom kotníku a ona by přitom měla nohy ve vzduchu. Některý mý partie se probudily se zájmem o to prozkoumat všechny její… stránky.

Záhada.

Už dlouhou dobu jsem na žádnou záhadu nenarazil.

Nebo na výzvu. Ha, blbý bylo, že není mojí klientkou. Mohl bych s těma jejíma nohama udělat fakt hodně. Zaručuju, že by nebyly omotaný kolem mě, bohužel, protože jsem si s klientkama nikdy nezačínal. Ani se žádnými jejich částmi.

Přednáška skončila o hodinu později.

Oba jsme vstali. Nechal jsem ji jít přede mnou a zašeptal jsem: „Jsou modré.“

Ztuhla, ale neotočila se. „Cože?“

„Tvoje oči.“ Přitiskl jsem se k ní a zašeptal jí do ucha: „Mají fakt pěknou barvu ledový modři.“

„A stejně ledová je i moje duše.“ Přimhouřila výhružně oči. „Necháš mě laskavě na pokoji?“

„Proč bych měl?“ Srovnal jsem svůj krok s jejím, abychom šli vedle sebe, i když zrychlila. „Mimochodem, každá Gabina kamarádka je i moje kamarádka.“

„Tak to mám fakt blbý.“

„Už jsi mě viděla nahýho,“ řekl jsem dost nahlas, aby to lidi, kteří kolem nás procházeli, slyšeli. „Máš zatracený štěstí.“

S vytřeštěnýma očima mi dala dlaň na pusu a přitiskla mě ke zdi. Usmál jsem se proti její dlani.

Naklonila se ke mně. „Ne že by mě to nějak ohromilo,“ zašeptala v oblaku mentolového dechu.

Odstrčil jsem jí ruku a zasmál se. „Jsi mizerná lhářka. Dost možná jsem byl první chlap, kterýho jsi viděla nahýho, a z toho důvodu čekáš, až mě porovnáš s tím nešťastným týpkem, se kterým nakonec skončíš. Určitě bude nosit brejle.“

Zamračila se. „Co je špatnýho na brýlích?“

„A taky bude mít kouty.“ Zamyšleně jsem přikývl a ukázal jsem na její spánky. „Právě tady.“

Obrátila oči v sloup, ustoupila a utekla.

Pro jistotu bych rád uvedl, že jsem ji utýct nechal.

Byla ode mě asi metr a půl, když se naposledy otočila.

Vždycky to dělají.

A vždycky to budou dělat.

Zamával jsem jí.

Ukázala mi prostředníček.

Stejně tak dobře mě mohla políbit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravidla dohazovačů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.