Jan Bauer

Spiklenci obruče a kladiva

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8785-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8786-4 (mobi)

Slovo autora

Tento román není přesným popisem událostí, které předcházely výbuchu husitské revoluce a počátku husitských válek. Je jen, jak to ostatně bývá u beletrie zvykem, volnou fantazií na dané téma. Přesto se v něm vyskytují známé osobnosti, které v té době skutečně žily. Byl bych však nerad, kdyby jim byly připisovány ty myšlenky a skutky, kterých se dopouštějí v tomto románu. Jen jsem si dovolil s nimi poněkud volněji zacházet. Kdyby pak někteří čtenáři nacházeli na následujících stránkách jistá podobenství s revolučními událostmi, odehrávajícími se v jiné době a na jiných místech, budiž to považováno za podobnost čistě náhodnou.

I

„Ach, ty jsi úžasný. Ach, dělej mi to ještě, ještě…!“ vřeštěla černovlasá žena, která se svíjela pod tělem nejvyššího purkrabího pražského pana Čeňka z Vartemberka. On sám se ještě několikrát prohnul a posléze se na ni bezvládně sesul. Už stárnu, pomyslel si přitom. Příště při tom snad vypustím duši. Chvíli tak leželi, nemohoucí muž nahoře a žena, která si říkala Konstancie Orsini – to podle významné římské rodiny – dole. Ale kdo ví, zda to vůbec byla Italka. Česky sice hovořila s podivným přízvukem, zato její němčina byl takřka bezvadná. Vartemberk ji objevil v Krumlově, kam dorazila s tlupou komediantů, kteří putovali Evropou od hradu k hradu, hrávali latinskou tragédii o strašném vrahovi prvních křesťanů císaři Diokleciánovi, případně vyhrávali k tanci, metali kozelce a žonglovali s pochodněmi. Konstancie hrála v představení svatou Dorotu, kterou císařští pochopové na scéně mučí, nebo alespoň mučení předstírají a přitom jí z potrhané dlouhé košile vykouklo tu pravé, tu pro změnu zase levé ňadro. Mladičkého Oldřicha z Rožmberka ta podívaná vzrušila natolik, že pak dlouho nemohl usnout a Vartemberk jako jeho poručník musel k němu poslat hradního kaplana Norberta, aby mu pro uklidnění četl z Evangelia podle svatého Marka. Sám si pak nechal pro dotyčnou komediantku poslat, aby jí vysvětlil, že jeho svěřenec je ještě příliš mladý na to, aby se ženy před ním obnažovaly. Konstancie cudně klopila zraky, ale víno, které jí Čeněk nabídl, pila s málokdy vídaným gustem. Po třetí číši se pak bez jediného slova vysvlékla a s výmluvným pohledem ulehla na Vartemberkovo lože.

Od té doby nejvyššího purkrabího stále doprovázela, a to k velké nelibosti jeho choti, urozené Zdenky z Valdštejna. Leč paní Zdenka se přísně držela křesťanského naučení, že žena má být poslušna svého muže, a tak se spokojila jen s drobnými narážkami a ironickými poznámkami na adresu oné Konstancie Orsini. Více si nedovolila. Tím spíše, že Vartemberk se jen málokdy zdržoval na svém hradě Velíši a většinu času trávil se svým ještě nedospělým svěřencem Oldřichem z Rožmberka nebo po boku českého krále Václava IV.

„Jsi těžký,“ vyhekla Konstancie a Čeněk se bezvládně odvalil vedle ní. Napadlo ho, zda není příliš drzá, ale neřekl to. Trochu se bál její případné reakce. Nikdy si při milování s ní nebyl jist, zda je s jeho výkonem opravdu spokojená. Sice při orgasmu hekala a křičela, jako když ji na nože bere, jenže byla komediantka a s takovou si žádný muž není nikdy jist, jestli se jí to opravdu líbí, nebo to jenom předstírá. Jenže si už na ni až příliš zvykl, nehledě na to, že mu ji každý záviděl. A on jako nejvyšší purkrabí pražský si náramně zakládal na své pověsti, kterou výrazně vylepšovala i tak trochu exotická kráska v jeho loži. Měl by se jí zeptat, zda je s ním jako s mužem opravdu spokojená, zda skutečně touží po jeho objetí, zda se ho opravdu nemůže nabažit. Ale jako jeden z nejvýznamnějších českých pánů, vhledem k zastávanému úřadu dokonce ten nejvýznamnější, se na takové věci přece nemohl ptát obyčejné nevěstky, kterou Konstancie skutečně byla, byť sama sebe považovala za umělkyni. Hovno, je to leda umělkyně v šukání, pomyslel si Čeněk. Že na scéně hraje svatou Dorotu a umí žonglovat s hořícími pochodněmi? Tohle se ve slušné společnosti nepočítá. Ostatně svatou Dorotu v divadle zpravidla hrávají skutečné doroty.

„Nalij mi víno,“ rozkázal místo otázky a Konstancie poslušně vstala, protáhla svou sošnou postavu s nevelkými, ale pevnými ňadry a temně černými chloupky porostlým klínem, pohodila hřívou vlasů stejné barvy, uchopila cínový džbán, nadzvedla víčko a naplnila dvě zelenavé číše, poseté drobnými skleněnými perličkami. Jednu mu pak podala, sama si vzala druhou, a aniž se napila, zamračeně si prohlížela jeho zpola ležící nahou postavu.

„Co na mne tak koukáš? Čekáš, až se mi opět postaví?“

„Ano, pane,“ najednou se škádlivě usmála, sklonila se k němu a prsty levé ruky přejela po jeho bezvládně ležící mužské pýše. Ale Vartemberkem po jejím doteku projel jen slabý záchvěv slasti, nic víc.

„Vypadá to, že musíme počkat,“ ušklíbla se komediantka.

„To ano. Už nejsem žádný hřebec, abych tě mohl obskočit, kdy mne napadne.“

„Ale tak špatné to s tebou není, pane. Jen když na mně po tom zůstaneš ležet, vadí mi to, jsi příliš těžký. Víš, jsem jen slabá ženská.“ Konstancie se šelmovsky usmála.

„To jsou všechny Italky tak náruživé jako ty?“ takřka proti jeho vůli mu uklouzla otázka.

„Nevím, pane. S žádnou ženou jsem se nemilovala, to by přece byla sodomie, což je, jak jistě víš, jeden z nejhorších hříchů.“

„Nepoučuj mne!“

„Nezlob se.“ Vzala mu číši z ruky, aniž se stihl napít, sklonila se nad něj, zašimrala ho svými vlasy a dlouze políbila na ústa. Ucítil, jak ho to najednou vzrušilo, a věděl, že nyní už brzy bude moci pokračovat v milování.

„Pojď ke mně a osedlej si mne. Alespoň si nebudeš stěžovat, že jsem těžký,“ vyzval ji zastřeným hlasem.

„Počkej, pane, ať nerozbiji číši!“

Během chvilky už obkročmo seděla na něm, sama si do sebe vsunula jeho úd a obě těla, to starší Čeňkovo a to mladší Konstanciino, se rozvlnila ve společném rytmu. Takřka vzápětí kdosi zaťukal na dveře.

„Koho to sem čerti nesou?“ vybuchl Vartemberk a s milováním byl pro tuto chvíli konec.

„Pane purkrabí,“ hlasitě se ozvalo za těžkými dubovými dveřmi.

„Vlez si pod přikrývku,“ přikázal Čeněk své milence, sám si natáhl na sebe bílou, až ke kolenům dlouhou košili a zvolal:

„Co chceš?“

„Je tady posel pana Václava z Dubé. Jede prý rovnou z Kostnice.“

Nejvyšší purkrabí uchopil zdobenou kliku a prudce otevřel dveře se slovy:

„Tak co je?“

Páže ve vartemberských barvách, tedy černé a bílé, které vytvářely na jeho kabátci a nohavicích jakýsi výsek šachovnice, mělo vytřeštěné oči a jeho tvář plála vzrušením:

„Pane, v Kostnici upálili mistra Jana Husa!“

„Cože? Zopakuj mi to ještě jednou!“ Nejvyššímu purkrabímu se zdálo, že špatně slyší.“

„Upálili mistra Jana Husa jako usvědčeného kacíře!“

„A co římský král Zikmund? Vždyť dal Husovi glejt pro bezpečný návrat!“

„Prý s tím souhlasil, dokonce předsedal soudu.“

„Ten bídák! Ta prokletá šelma zrzavá!“ vykřikl Vartemberk. „Co král Václav? Už to ví?“

Panoš zavrtěl hlavou. „Posel prý spěchal rovnou k tobě, pane. Král odjel na hrad Točník.“

„Bůh nám buď milostiv,“ zamumlal nejvyšší purkrabí.

„Ta církevní sebranka dala upálit svatého muže! Taková potupa pro českou zemi! To je bude mrzet.“ Drtil mezi zuby nenávistná slova a rychle přemýšlel, co by měl nyní podniknout. V duchu přitom viděl toho malého obtloustlého muže s ruměnou tváří sedláka, jak stojí na kazatelně v Betlémské kapli. Vypadal trochu směšně, ale jeho hlas měl sílu hromu a dokázal udržet všechny posluchače v napětí. Čeněk z Vartemberka jako nejvyšší purkrabí pražský každou neděli doprovázel na jeho kázání královnu Žofii. Když přišel do Betlémské kaple poprvé, pomyslel si, co pohledává v této nevábné, nepříliš zdobené stodole. Vždyť po městech pražských jsou mnohem honosnější chrámy Páně. Jenže v nich nekázal mistr Jan, kněz podmanivého slova a silné přesvědčivosti. Co věta, to rána kladivem! Vartemberka strhlo jeho kázání hned napoprvé, skoro by se byl hned vydal hlásat nutnost duchovní očisty a života v pokoře a chudobě po vzoru Ježíše Krista, syna božího. Také královna tehdy plála vzrušením a zdálo se, jako by se do toho malého tlouštíka sedlácké tváře zamilovala. Nejvyšší purkrabí zaplašil svoje vzpomínky a houkl na páže: „Ať mi ustrojí koně a hofmistrovi řekni, ať se připraví. Pojede se mnou. A teď zmiz!“

Vartemberk za mládencem zabouchnul dveře a pohled se mu zastavil na loži zastřešeném červeným baldachýnem. Právě se odtud ozval zvědavý ženský hlas:

„Stalo se něco?“

„Po tom ti nic není,“ odsekl a hrubě dodal: „Obleč se a vypadni!“

„To si od tebe, pane, nezasloužím.“

„Drž hubu!“

Konstancie zakňourala, nahá vyklouzla z lože, posbírala své svršky a neochotně opustila ložnici druhými dveřmi. Vartemberk se spěšně nasoukal do nohavic, vklouzl do špičatých škorní, zdobený kabátec nechal ležet na truhlici a rozhodným krokem vyrazil na chodbu. Posel od Václava z Dubé, na krátko ostříhaný chlapík v dlouhém červeném plášti s mečem po boku, čekal v síni. Nervózně přecházel po keramických dlaždicích, zdobených reliéfy s vartemberským erbem. Ostatně jeden, samozřejmě mnohem větší, vyvedený v plechu a nalakovaný černě a bíle, visel na stěně.

„Pane purkrabí,“ posel se mírně uklonil a přitisknul si přitom pravačku v kožené rukavici k hrudi.

„Usedni na lavici a mluv k věci!“ vyzval ho nejvyšší purkabí a sám se rozvalil ve vyřezávaném dubovém křesle.

„Co se vlastně stalo?“

„Pane z Vartemberka, mistru Janovi sice koncil poskytl veřejné slyšení, ale na něm ho doslova ukřičel. Prý odvolej bludy, které jsi hlásal, jinak tě stihne smrt. Nejvíce, což je ostudné, brojili proti mistru Janovi sami Češi. Štěpán Páleč, kdysi ohnivý obhájce Viklefa a Husův přítel, také Petr z Uničova, Mikuláš ze Stojčína, Ondřej z Brodu… Hanba mi je, pane z Vartemberka, všechny vyjmenovávat.“

„A co Zikmund? Dal přece Husovi ochranný glejt.“

„Ten proklatec, šelma ryšavá, nazval svatého mistra Jana bludařem a kacířem a vyhrožoval mu, že pokud neodvolá, co kázal a psal, bude předán světské spravedlnosti.“

„A mistr Jan neodvolal,“ povzdechl si Vartemberk.

„Ne,“ hlesl posel. „Můj pán, Václav z Dubé, Jan z Chlumu a Petr z Mladoňovic s ním ještě před vynesením rozsudku ve vězení hovořili. Napomínali ho, aby alespoň některé méně důležité články svého učení odvolal. Ale mistr Jan trval na svém, že chce zůstat ve své pravdě. Kdybys pane věděl, jak byl ztrápený a sešlý, tělo mu spalovala horkost, ale za nic na světě nechtěl ustoupit, nechtěl se zříci toho, co hlásal, protože by se prý musel stydět před tváří Hospodina. A tak mistra Jana odvedli s potupnou kacířskou čepicí za hradby Kostnice na břeh Rýna k městskému mrchovišti, uvázali ho ke kůlu a obložili dřevem a slámou a tuto hranici pak zapálili…“

Posel vzlyknul a na tváři se mu zaleskly slzy.

„Statečný mučedník pravé víry,“ s povzdechem poznamenal nejvyšší purkrabí.

„To není vše, pane. I mistra Jeronýma, který přichvátal z Čech do Kostnice mistru Janovi na pomoc, zajali a uvěznili.“

„Není nač čekat. Tohle si nesmíme nechat líbit.“

„Co chceš dělat, pane?“

„Pojedeš se mnou ke králi. Už jsem nařídil, aby mi dali sedlat koně.“

„Můj kůň je po dlouhé cestě unaven,“ namítl posel.

„Dám ti jiného,“ odsekl nejvyšší purkrabí a vyběhl na dvůr. Za krátkou chvíli už z Vartemberkova domu na Velkém rynku Starého Města pražského vyjeli tři jezdci: nejvyšší pražský purkrabí, jeho hofmistr a posel Václava z Dubé. Kolem kopyt jejich koní se v horkém létě zvířil prach a leckdo se za nimi ohlédl a starostlivě se pokřižoval, aniž tušil, co se vlastně stalo.

II

„Milosti, přijel pan nejvyšší purkrabí a žádá o slyšení,“ oznámil králi správce jeho dvora Voksa z Valdštejna, zavalitý chlapík s ruměnou tváří.

„Nevíš, co chce?“ Václav IV. vůbec neměl chuť se bavit se svým nejvyšším úředníkem. Před chvílí se vrátil z lovu, který sice nebyl příliš úspěšný, mohutný jelen čtrnácterák unikl střelám z jeho kuše, byl však příjemně utrmácen a těšil se na doušek červeného vína dovezeného až ze severní Itálie.

„Ne, Milosti. Vartemberk trval na tom, že to poví jen vám.“

Král se zamračil a více než kdy jindy zatoužil nebýt králem. Bohužel byl nejstarším synem obdivovaného císaře Karla IV. A jeho otec, dokud byl živ, na něm doslova lpěl. Už ve dvou letech ho nechal korunovat na českého krále, na což si pochopitelně Václav vůbec nepamatoval. Svatováclavskou korunu prý přitom drželi nad ním, protože dětská hlavička by ji sotva unesla. V patnácti mu pak otec doslova koupil korunu římského krále. Tu, co prý nosil sám Karel Veliký, vládce křesťanské Evropy, o němž se dodnes vypravovaly legendy.

Jenže po otcově smrti bylo všechno jinak. Najednou kurfiřti zapomněli, co všechno jim Karel IV. daroval, a naléhali na jeho syna Václava, aby více cestoval po říši, rozsuzoval jejich často malicherné spory, nechal se v Římě korunovat na císaře a staral se o věci, kterým příliš nerozuměl nebo rozumět nechtěl. Taková štvanice jelenů či divoká pitka s přáteli nebo vášnivé pomilování s krásnou dívkou se mu zamlouvaly mnohem více. Ach, kdyby se život skládal jen z příjemných záležitostí, to by bylo úžasné! Jenže krále se nikdo neptá, co by chtěl nejraději dělat. Jsi králem, tak kraluj! Nasrat! Nejprve ho zajali a vydírali ti zvyjebaní čeští páni, jako Rožmberk, Michalovic, Švamberk, Ota z Bergova a s nimi proradný bratránek Jošt. Jen co potíží se mu nadělal arcibiskup Jan z Jenštejna! Býval to kdysi veselý brach, co nezkazil žádnou zábavu, ale poté, co jen tak tak unikl černé smrti, stal se z něho svatoušek, dodržující všechny přísné půsty a ošklivící si víno a krásné ženy. Navíc si usmyslel, že je vlastníkem té jediné správné boží pravdy. A pak ti zatracení říšští kurfiřti, co Václava zcela svévolně zbavili titulu římského krále jako prý zcela nezpůsobilého a líného. Panovník samozřejmě zuřil, rozmlátil několik číší, zpolíčkoval páže, které se mu připletlo do cesty, a opil se tak, že se z toho tři dny nemohl vzpamatovat. A to mu jeho osobní lékař Zikmund Albík z Uničova doporučoval červené víno, které prý čistí krev. Podle toho by ji Václav musel mít vyčištěnou až doběla.

„Milosti, mám pozvat nejvyššího purkrabího dál?“ zeptal se znovu Voksa.

„Co mám s tebou dělat?“ povzdechl si Václav. „Nejprve dones dvě číše. Alespoň se s tím otravným Vartemberkem napiji. Prý má nějakou novou milenku. Nevíš o tom?“

„Jmenuje se Konstancie a je to obyčejná komediantka.“

„Slyšel jsem, že je to mimořádně krásná komediantka.“ Václav si při těch slovech mlsně olízl rty a dodal: „Musím se Vartemberka zeptat, jak šoustá. No tak nestůj a uveď ho!“

Nejvyšší purkrabí pražský vstoupil s nasupenou tváří, prozrazující značné rozčilení. Mírně se před králem uklonil a hned spustil:

„Veličenstvo, stala se hrozná věc, naše království bylo pohaněno nevídaným způsobem a podíl má na tom váš vykutálený bratříček, římský a uherský král Zikmund…“

Václav se jen ušklíbnul: „Že je Zikmund zrádná zmije, to vím i bez tebe, Vartemberku. Co provedl tentokrát?“

„Svolil s upálením svatého mistra Jana Husa,“ vyhrkl Čeněk jedním dechem.

„Tak ten kaplan, co se tolik líbil mé královské choti, že za ním běhala do Betlémské kaple, to má za sebou,“ zcela netečně pronesl král a nastavil Voksovi svou číši ze zelenavého skla, aby mu nalil víno. „Purkrabímu nalij taky. Musíme našeho milého Husa zapít. Kdo ví, zda se teď jeho duše škvaří v pekle, nebo poslouchá andělské kůry na nebesích?“

„Milosti, teď není čas na pití vína,“ rozhořčeně se ohradil Vartemberk.

„Ty nechceš pít, purkrabí? Pak se tedy napiji sám,“ lhostejně pronesl Václav a jedním douškem takřka vyprázdnil svou číši.

„Milosti, měl bys pozdvihnout svůj hlas k rozhodnému protestu. Mistr Jan…“

„Ty mi nebudeš radit, Vartemberku, co mám dělat,“ osopil se král na nejvyššího purkrabího. „Hus byl kacíř a shořet na hranici si zasloužil.“

„To říkáš ty, králi, který patřil k jeho obhájcům?“ překvapeně se podivil Čeněk.

„To říkám také já,“ ozvalo se z temného kouta komnaty, kam až nedosahovalo světlo pochodní. Nejvyšší purkrabí se ohlédl a spatřil, jak se odtud vynořil litomyšlský biskup Jan, řečený Železný. Celou dobu audience byl zjevně přítomen a ostatními neviděn naslouchal rozhovoru krále s Vartemberkem. Biskupova hubená až vyzáblá postava byla oděna do červené sutany, obličej mu plál samým rozčilením a zuřivě chrlil ze sebe: „Tomu betlémskému kazateli, ďáblovu spřeženci, se dostalo trestu zcela po právu. Vždyť podrýval autoritu církve svaté a Svatého otce papeže…“

„Kterého papeže?“ uštěpačně se otázal Vartemberk.

„Pokud vím, máme teď Svaté otce tři – Řehoře XII., Benedikta XIII. a Jana XXIII. Tak který je ten pravý?“

„Pane nejvyšší purkrabí, tohle rozhodnutí ponech na kostnickém koncilu a ty se jako laik nepleť do teologických záležitostí.“

„Tvrdíš tedy, že rozmařilý život církevních hodnostářů, smilnění, okrádání chudáků, korupce a prodej odpustků, jimiž si za měšec zlatých florénů koupí i vrah místo v nebi, jsou teologické záležitosti? Nedej se vysmát, biskupe! Však ne nadarmo o tom hovořil svatý mistr Jan. Sám Ježíš Kristus a apoštolové žili v chudobě a neměli nic než své pláště. Kdežto dnes ty, biskupe, a tobě podobní příživníci se topíte v bohatství a nesloužíte Bohu, ale mamonu.“

„Dost,“ vybuchl už trochu ovíněný král Václav. „To nebudu poslouchat. Že jsem Husa nedal upálit sám, za to může má královská choť Žofie, která se do toho malého tlustého kazatele málem zamilovala. Ale teď mám pokoj. Hus se asi smaží v pekle a já, král, nedovolím v této zemi žádné další rozbroje.“

„To je tvoje odpověď, Milosti?“ zprudka se otázal Vartemberk.

„Ano, a pokud se mnou, purkrabí, nechceš pít, kliď se mi z očí.“

Uražený Čeněk se bez jediného slova odpovědi králi lehce uklonil, poté se rázně otočil, až zazvonily ostruhy na jeho škorních, a vyšel z komnaty. Měl vztek sám na sebe, měl vztek na krále, na to, že mu tak slepě důvěřoval a spoléhal na něj. Ale teď se přesvědčil, že z mocného panovníka zbyl jen náladový opilec, stačí, aby na něj jeho bratříček Zikmund zadupal, a nadělá si do nohavic. Čeho se bojí? Že bude vyobcován z církve? Celá země by se za něho postavila, celé království by se vzepřelo těm kostnickým katům! Jenže co se slabým králem, který už ani nevládne? Ach, být na jeho místě jeho otec, císař a král Karel, celá Evropa by se Čechám klaněla a nikdo by si netroufal upálit na hranici českého kněze.

„Co budeš dělat, pane z Vartemberka?“ uslyšel hlas vyšehradského purkrabího a člena královské rady Racka Kobyly z Dvorce, který postával v předsálí.

„Obrátím se na české pány. Však se ještě mezi nimi najde dost mužů ochotných hájit čest této země a, bude-li třeba, až do těch hrdel a statků.“

„Jen aby ses nespletl, Vartemberku,“ ozval se za jeho zády karlštejnský purkrabí Janek Sádlo z Kostelce. „Biskup Jan Železný už formuje svoji katolickou stranu, v níž nechybí Ota Městecký z Opočna, Petr Konopišťský ze Šternberka či Bohuslav ze Švamberka a další páni.“

Čeněk se obrátil a ostře pohlédl na malého muže v zeleném, zlatě zdobeném kabátci: „Co tedy navrhuješ, Janku? Nechat si všechno líbit, sklopit uši a schovat se za pevné zdi našich hradů jako náš král tady na Točníku?“

„Pozítří po svatém Benediktovi se sejdeme v kapli Božího těla na Dobytčím trhu na Novém Městě pražském,“ tichým vážným hlasem odvětil pan z Kostelce.

„Proč právě tam? Proč ne v Betlémské kapli, kde kázal mistr Jan?“

„U Božího těla se scházívá naše Bratrstvo obruče a kladiva,“ tajemně se usmál Janek Sádlo.

„Snad ses nedal na bednářské řemeslo?“ ušklíbl se Vartemberk.

„Ne, tohle bratrstvo bylo už před lety ustaveno k vybudování kaple Božího těla. Nejsme bednáři, spíše jsou pro naše bratrstvo vzorem cechy stavitelů chrámů, kteří pečlivě střeží svá tajemství. Však Petr Parléř, stavitel, jehož císař Karel povolal do Prahy, aby na královském hradě na místě staré baziliky vybudoval katedrálu svatého Víta, patříval za života k našim bratřím.“

„Chcete snad stavět další katedrálu?“

„Chceme stavět katedrálu boží pravdy a lásky,“ procítěně pronesl Janek Sádlo. „Chceme stavět katedrálu v našich srdcích.“

„K čemu?“

„Abychom naplnili odkaz svatého mistra Jana Husa.“

„Nerozumím ti, Janku, ale přijdu a vezmu s sebou i svého svěřence Oldřicha z Rožmberka a snad i Oldřicha Vaváka z Hradce a možná i některé další pány.“

„Dobře uděláš. Musíme se poradit, co podnikneme.“

„Ani já nebudu chybět na schůzi toho tajemného bratrstva,“ spěšně prohodil Racek Kobyla.

„Nezdržíš se tady na královském hradě Točníku, pane Čeňku?“

„Ne, musím vypravit posly na Moravu k Lackovi z Kravař, Bočkovi z Kunštátu a dalším Husovým stoupencům. Je zapotřebí, aby náš hlas byl slyšet v Kostnici a, bude-li to třeba, až v Římě!“

III

Betlémská kaple byla původně vysvěcena na památku dětí povražděných králem Herodem jako kaple Svatých mláďátek. Ale protože k tomu ohavnému mordování došlo krátce po Ježíšově narození v Betlémě, ujal se pro ni název kaple Betlémská. Léta Páně 1402 nahradil zdejšího kazatele Štěpána z Kolína mistr Jan Hus, do té doby neznámý univerzitní učitel. Stačilo však několik jeho kázání, aby k sobě přitáhl pozornost nejen měšťanů Starého Města a zdejší otrhané chudiny, všelijakých těch podomků, čeledínů, žebráků, trhanů, služtiček a padlých holek, ale dokonce se sem vydala i sama královna Žofie. Původně ze zvědavosti, ale charismatický naléhavý hlas toho malého tlouštíka, který s nevídanou otevřeností brojil proti pýše, bohatství, lakomství, krutosti, bezpráví, útisku a všem nepravostem, a ještě si troufal napadat také špatné církevní hodnostáře, ji zcela nadchnul. Netušila přitom, že mistr Jan mnohdy jen opakuje to, co vyčetl z českého překladu spisů Angličana Viklefa, které z ostrovní říše přivezl kdosi z doprovodu její švagrové, Václavovy sestry Anny, provdané za anglického krále Richarda II. Tolik se jí líbilo, když ten kazatel se zarudlou tváří sedláka hřímal: „Pastýř, který sám hřeší, nemá právo vést duše věřících ke spasení.“ Žofie byla čím dál více přesvědčena, že to ústy mistra Jana promlouvá sám Ježíš Kristus. „Slyšíte to, pane nejvyšší purkrabí?“ tázala se Vartemberka. „Mám dojem, že ten muž k nám byl povolán přímo od Boha všemohoucího. Cožpak se neodvolává na Písmo svaté jako nejvyššího soudce?“

Jenže mistr Jan, jehož ústy podle královniných představ kázal Kristus, byl nyní mrtev. Kostnický koncil, který měl církvi dát opět jen jednoho papeže, ho jako usvědčeného kacíře vydal světské moci a nechal upálit na hranici. A zpráva o jeho kruté mučednické smrti letěla od úst k ústům Prahou a celým královstvím. Mnozí, kteří Husa znali, plakali, jiní v bezmocném vzteku zatínali pěsti, našlo se však i dost těch, kteří s uspokojením pronášeli: „Dobře mu tak, nemá píchat do vosího hnízda. Vždyť kdo to jakživ slyšel, nazývat Svatého otce papeže vtělením satana? Ne, stalo se mu po právu, to přece nejde, aby si nějaký český kaplánek vyskakoval na církevní hodnostáře.“

„Budu sloužit smuteční mši za mistra Jana,“ oznámil pevným hlasem Husův přítel Jakoubek ze Stříbra, když se sešel se svým druhem a přítelem mistrem Havlíkem, s nímž se střídal v kázáních.

„Ale co když pak pražský arcibiskup Konrád z Vechty dá naši kapli do klatby? Co potom? Museli bychom Betlém uzavřít a nesměli v něm kázat. Mistr Jan byl přece upálen jako nejvyššími církevními hodnostáři usvědčený kacíř,“ vybízel k opatrnosti Havlík. „Zvaž to ještě bratře, vždyť se můžeme za mistra Jana jen tiše pomodlit a nemusíme hned pořádat zádušní mši.“

„Bojíš se snad?“ pohrdlivě odsekl Jakoubek. „Což nám mistr Jan nepřipomínal, že máme hájit boží pravdu třeba i za cenu smrti?“

„Nevím, jak tobě, ale mně se ještě nechce umírat.“

„Nikdy jsem si o tobě, Havlíku, nedělal iluze, ale nyní se mi potvrdilo, že jsi náramný bázlivec.“

„Nejsem bázlivý,“ zaprotestoval kazatel. „Jen chci radit k umírněnosti.“

Ale Jakoubka tím ještě více rozohnil: „Mistr Jan položil za boží pravdu život a ty radíš k opatrnosti? Nedej se vysmát. Raději nech našim žákům rozdat pergameny, aby na nich napsali oznámení, že se všichni mají pozítří v podvečer dostavit do Betlémské kaple, kde budu sloužit zádušní mši za našeho svatého mistra Jana.“

„Dobrá,“ neochotně souhlasil Havlík. „Udělám, jak myslíš. Snad nás nerozeženou královští biřici.“

„Proč by nás rozháněli? Vždyť Jeho Milost král Václav také patřil k příznivcům mistra Jana a jeho královská choť Žofie nevynechala jediné Husovo kázání. Jistě přijde i tentokrát.“

„Časy se mění, bratře. Mistr Jan shořel na hranici a ty ho chceš následovat?“

„Budeš se divit, milý Havlíku. Chci! A hlavně chci, aby si už nikdo nedovolil označit slova boží pravdy za kacířství.“ Jakoubkovi se hlas trochu chvěl, ale přitom zněl tak přesvědčivě, že se Havlík až zastyděl za svou předchozí opatrnost a pochyby. Na rozdíl od postavou spíše menších druhů Husa a Jakoubka byl poměrně vysoký, vynikal pohlednou pravidelnou bezvousou tváří se zářivě modrýma očima, a tak není divu, že ženy na něj při jeho kázáních hleděly se zalíbením jako uhranuté, ačkoliv nebyl žádným ohnivým řečníkem a dával si dobrý pozor, aby se snad někoho nedotknul. Jenže teď se schylovalo k lámání chleba, k osudovým skutkům a také mistr Havlík měl nyní prokázat, že za hezkým zevnějškem má i nebojácné a planoucí srdce. Což mu, upřímně řečeno, trochu nahánělo strach. Couvnout však už nyní nemohl. Bude při smuteční mši za Husa asistovat Jakoubkovi, o tom nebylo pochyb. A ženy, které do Betléma běhaly především za mistrem Janem, jako Anna z Frymburka, manželka královského mincmistra Petra Zmrzlíka ze Svojšína, panna Důra a panna Petruše či Anna Zajícovna z Házenburku, budou nyní běhat za ním, za mistrem Havlíkem. Kdepak, Jakoubek se svým nepříjemným skřípavým hlasem není zdaleka tak oblíbený jako Havlík. V duchu si vybavil především sošnou postavu panny Důry, a aniž chtěl, zaplavily ho přímo hříšné myšlenky. Hned se však zastyděl. Přesto se však musel v duchu tázat sám sebe, jak to ten Hus dělal, že za ním běhaly, ačkoliv si s nimi jen zbožně povídal a nenapadlo ho rozhrnout jim šaty a prsty hníst jejich bělostné prsy. Vždyť je svou tváří sedláka a mírně obtloustlou a nepříliš vysokou postavou nemohl nijak přitahovat. Nebo že by to bylo jinak? Ne, mistr Jan byl v těchto ohledech nadmíru cudný. Havlík si dobře všiml, že na truhle vedle jeho postele ležely kožené důtky. Jistě proto, aby se jimi sám trestal za necudné myšlenky, aby zabraňoval svému pokušení. Ale o čem si mohly ty cudné paní a panny povídat s ním, vzdělaným univerzitním mistrem? Vždyť ženy jsou od přírody hloupé a vzdělání je jim jen na obtíž. Ne náhodou stvořil Všemohoucí první ženu Evu z Adamova žebra, ne náhodou byly od počátku věků ženy jako nižší bytosti podřízeny mužům. O čem tedy s nimi Hus mluvil? Prý spolu rozjímali o Bohu a jeho přikázáních, prý jim radil, jak být ještě zbožnější a ctnostnější. Cožpak lze ženě radit, cožpak ona jako nižší tvor může pochopit myšlenky církevních otců a filozofů? Jejich obzor přece končí vařením, šitím a starostí o muže, děti a domácnost. Jsou určeny k plození dětí a ke služebné práci. K ničemu jinému.

Havlík si v té chvíli vzpomněl, že bude muset dát napsat oznámení o zádušní mši za mistra Jana a pak je nechat přibít na dveře všech kostelů a kaplí Starého Města pražského. Samozřejmě tam bude uvedeno jméno mistra Jakoubka. Havlíkovo z opatrnosti ne, i když se mše zúčastní a bude Jakoubkovi přisluhovat.

„Hej, chlapci,“ obrátil se na žáky univerzity, kteří se zatím shromáždili před Betlémskou kaplí, oči měli zarudlé zármutkem a srdce dychtící po novinkách. „Napíšete oznámení o mši za duši svatého mistra Jana.“

„Neměli bychom spíše vytlouci okna těm, kdo Husovo odsouzení schvalovali?“ otázal se horkokrevný asi osmnáctiletý Stašek. V hloučku to po jeho větě souhlasně zahučelo.

„Ne, mládenci, uctíme mistrovu památku v klidu a důstojně. Nechť Janova smrt je věčnou výčitkou těm, kteří k ní přispěli.“

„Vsadím se, že mistr Páleč, ten zmrd, prokleta budiž matka, která ho porodila, si už netroufne vstoupit na českou půdu,“ ozval se nazrzlý student Jetřich v potrhaném kabátci.

„Važ slova, chlapče,“ napomenul ho Havlík. „Nyní vám rozdám pergamenové listy a nadiktuji, co na nich má být napsáno.“

Ani Jetřich, ani Stašek se už neozvali s žádnou námitkou.

Ještě týž večer, než padla teplá letní noc, se na vratech všech kostelů, ba i radnice na Velkém rynku, zabělala oznámení o mši v Betlémské kapli. Lidé se před nimi zastavovali, a kdo uměl číst, přeslabikoval napsané sdělení ostatním. Mistr Jakoubek ze Stříbra zatím důstojně procházel po ulici, ze všech stran zdravený příznivci upáleného Husa. Celé Staré Město a stejně tak i Nové Město už vědělo, jak hanebnou smrtí skonal milovaný svatý mistr Jan. Všichni tím byli zaskočeni a překvapeni, ten šok byl příliš velký. Když odjížděl do Kostnice, v duchu doufali, že Husovi bude poskytnuto slyšení a kardinálové uvěří jeho myšlenkám, které přece vycházejí z Písma svatého. Cožpak sám Kristus netvrdil, že to dříve velbloud projde uchem jehly než boháč do království nebeského? Ale ti nenasytní páni o tom nechtějí slyšet a mistr Jan musel být umlčen. Všem Čechům však přece nezacpou ústa, všechny neupálí. Přímo před radnicí jakýsi zběhlý mnich vyběhl na hnojnou hromadu a odtud vykřikoval, že Čechy jsou Bohem vyvolenou zemí, která bude ušetřena při blížícím se konci světa: „Vždyť tato země se přece latinsky zove Bohemia, země Boží!“ Podobně i jinde promlouvali podobní blouznivci nakažení tím anglickým arcikacířem Viklefem. Prý už se blíží čas Posledního soudu a po něm nastane tisícileté království Kristovo. „Lidé, kajte se a zpytujte své svědomí!“ Bohatí němečtí patricijové raději zavírali okenice svých domů a pevně zajišťovali svá vrata bytelnými trámy. Vždyť co kdyby ta lůza, co běhá po ulicích, se rozhodla konec světa předejít? Nejinak tomu bylo i v Židovské čtvrti. Židé měli s podobným vzedmutím vášní mnohé smutné zkušenosti. Co když jim zase někdo vyčte, že kdysi ukřižovali Ježíše, a někdo jiný zase dostane zálusk na jejich dobře ukryté peníze? Ale zatím se jen mluvilo, jen modlilo, jen byl proklínán bratr našeho pana krále, ten Zikmund, který prý dal Husovi glejt, aby se mu nic nestalo. A hle, ten glejt nebyl nic platný a ta šelma ryšavá souhlasila s tím, aby Hus zemřel na hořící hranici.

V den, kdy měl v Betlémské kapli Jakoubek ze Stříbra sloužit zádušní mši za mistra Jana, se už dávno před určenou hodinou zaplnil plácek před svatostánkem davem truchlících lidí ze všech koutů měst pražských i z blízkého okolí. Dokonce až ze Slaného, z Kouřimi či Českého Brodu vážili poutníci pěší cestu do Betléma. Zástupy hlučely neklidem, to nebylo tiché smuteční shromáždění, které by se přišlo jen pomodlit za duši mrtvého, ale spíše výhružný dav, v němž to bublalo slovy odporu, nespokojenosti a zvolna se probouzející nenávisti. Mistr Havlík s obavami pohlížel na příchozí, kteří měli na hony daleko k pokojně truchlícím. To už se zaplňoval i dřevěný balkón blízko oltáře, zavěšený nad hlavami prostých měšťanů. Tady samozřejmě zaujala své obvyklé místo královna Žofie s vlasy zakrytými bělostným burgundským čepcem a vedle ní nejvyšší purkrabí pražský Čeněk z Vartemberka. Hned za ním postával jeho mladičký svěřenec Oldřich z Rožmberka, nejbohatší z českých pánů. Havlík si všiml i královského mincmistra Petra Zmrzlíka ze Svojšína a jeho manželky Anny z Frymburka, karlštejnského purkrabího Janka Sádla z Kostelce, vyšehradského purkrabího Racka Kobyly ze Dvorce, Jindřicha Lefla z Lažan, majitele hradu Krakovce, a dalších urozených stoupenců upáleného mistra Jana. Většinou je znal, a to včetně někdejšího královského purkrabího na pomezním hradu Hus Mikuláše z Pístného, ale podsaditého starce s bílými vlasy a černou páskou přes levé oko nevěděl kam zařadit. Jeho zamračená snědá tvář byla protkána hlubokými vráskami a jizvami, a jak se na dálku zdálo, rozhodně nevěstila nic dobrého. „Musím se po mši pana z Vartemberka zeptat, kdo to je,“ napadlo Havlíka, ale to už se ozvalo klinkání zvonku a Jakoubek ze Stříbra, tentokrát nezvykle oblečený v bohatě zdobeném ornátu, vyzval přítomné, aby poklekli k modlitbě. Zástup v kapli se zavlnil a lidé jeden po druhém poklekali. Poklekla i královna i nejvyšší purkrabí i královský mincmistr a další z urozených účastníků mše, jen ten bělovlasý jednooký stařec zůstal pyšně stát, pouze sklonil hlavu a v té neochotě či nevůli poslechnout a pokleknout bylo cosi vzdorného a výhružného. Ale třeba to bylo opravdu jen Havlíkovo zdání, jen jakýsi vnitřní nedefinovatelný strach z toho, co bude následovat. Možná má ten stařec jen nemocná kolena a bolest mu zabraňuje zbožně pokleknout. Kdo ví?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spiklenci obruče a kladiva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.