Radost z obyčejnosti

Prázdniny papeže s dalajlámou

Roland Merullo

JOTA/2019

Tato kniha vychází ve spolupráci s Doubleday,

imprint The Knopf Doubleday Group, divize Penguin Random House, LLC.

The Delight of Being Ordinary

Copyright © Roland Merullo, 2017

Translation © Simoneta Dembická, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-483-0

Mým přátelům z Exeteru

Bobu Brailemu, Joanie Prattové,

Wicku Sloanemu a Davidu Weberovi

a Jasonu Kaufmanovi

s díky

Ptejme se dnes: jsme otevřeni „Božím překvapením“ ? *

PAPEŽ FRANTIŠEK

Věřím, že pro svět obecně je soucit důležitější než náboženství.

DALAJLÁMA

Bůh vytvořil tolik různých typů lidí. Proč by měl dovolit pouze jediný způsob, jak mu sloužit?

MARTIN BUBER

I bohové mají rádi humor.

ARISTOTELES

* překlad Milan Glaser, Česká sekce Radia Vatikán

PODĚKOVÁNÍ

Předně, jako vždy, děkuji své ženě Amandě za láskyplnou podporu, optimismus, a za to, že je pro mě pevným bodem na poněkud strastiplné cestě, jíž je tvůrčí život. Obzvláště děkuji také svým dcerám Alexandře a Julianě, které rozjasňují náš domov jako sluneční světlo a jsou pro mě každodenní inspirací díky jejich půvabu a moudrosti.

Také bych rád vyjádřil vděčnost dobrému příteli Peteru Sarnovi, jehož ctěný smysl pro čest a humor mi vždy dodá potřebnou vzpruhu; dále Craigu Novovi, vynikajícímu spisovateli, který vede tvůrčí život s velkou důstojností; Jessice Lipnackové za laskavosti všeho druhu; Dennisu Holahanovi za podporu a moudré rady; skvělému vydavateli Jasonu Kaufmanovi, který vložil tolik úsilí do vývoje tohoto románu; Zanny Merullové a Simone Gugliottové za neocenitelnou pomoc s italštinou (všechny chyby jsou moje vlastní); a dalším úžasným lidem z nakladatelství Doubleday – Billu Thomasovi, Robu Bloomovi, Lauren Weberové, Victorii Chowové, Carolyn Williamsové, Patricku Dillonovi, Chrisi Jeromemu, Pei Loi Koayové, Kevinu Bourkemu – za pomoc při vydání tohoto příběhu.

POZNÁMKA AUTORA

Mám sklon důvěřovat duchovním postavám, které mají smysl pro humor, spíše než těm, které berou všechno – včetně sebe sama – smrtelně vážně. Život dokáže být drsný, to je pravda. Boj za smysluplný život, ať už ho definujeme jakkoli, může přinášet problémy a starosti. Ale humor existuje proto, aby obrušoval hrany. A tak mi papež František a dalajláma, kteří se oba často smějí, připadají jako moudří učitelé; jako výjimeční muži v obtížném postavení vůdců miliard následovníků. Jako ti, kteří stojí u kormidel lodí s těžkým nákladem dobré i špatné minulosti, a řídí je v podstatě stejným směrem přes rozbouřené moře moderního života.

Hlavními postavami této neobvyklé alegorie jsem je učinil z úcty a vděčnosti. Jsou lidští, a aby příběh fungoval, cítil jsem potřebu zobrazit je jako skutečné lidské bytosti, nikoli loutky. K tomuto účelu jsem použil různé rozhovory, články a životopisy. I když jsem se snažil zůstat věrný křesťanskému a buddhistickému učení, dovolil jsem si občas popustit uzdu fantazii. Například nevím, jestli má papež František opravdu strach z výšek, anebo zda se dalajláma skutečně bojí vody. Doufám, že čtenáři přijmou tyto fiktivní detaily v tom duchu, jak byly míněny: uctivě, s dobrým úmyslem, provokativně v pozitivním slova smyslu, ověnčené humorem a zásadními otázkami života a smrti, jež jsou ústředním tématem životů obou mužů, a mě fascinují od té doby, co jsem byl dost velký, abych dokázal napsat celou větu.

Den první

1

Jmenuji se Paolo dePadova – syn italské matky a amerického pěšáka, a díky podivné kombinaci loajálnosti a štěstí jsem po jistou dobu sloužil jako první tajemník svému milovanému bratranci, Jeho Svatosti papeži. Moje funkční období netrvalo dlouho. Vlastně skončilo v přímém důsledku příběhu, který vám budu vyprávět. Příběhu, o jehož zveřejnění – až budu mít pocit, že nastal ten pravý čas – mě požádal samotný papež. Částečně ho budete znát z titulků zahraničních zpráv, ale jak asi tušíte, tato jeho část byla zkreslena, pošpiněna fámami a poskvrněna dezinformacemi. Jeho podstata, esence, ten skutečný, celý příběh zůstává znám jen hrstce lidí, včetně mě. Teď se o něj s vámi podělím se zbožnou úctou a pokorou, ale také v duchu služby pravdě. Jak rád říkával můj bratranec: „Anche i papi sono uomini.“ Což by se dalo přeložit jako „Papežové jsou taky jenom lidé.“

2

Můj podivuhodný příběh začal překvapivě buddhistou. Tedy přesněji, návštěvou slavného buddhisty v nejposvátnějších prostorech římského katolicismu. Pochopitelně je běžné, že papež přijímá návštěvy hlav států – prezidenty, ministerské předsedy, první tajemníky. Katolíci představují velký podíl na volebních hlasech po celém světě, a tak se politici, dokonce i ti nejméně pobožní, rádi vydávají na pouť k papeži. Nechají se vyfotit s pontifikem, předstírají výměnu názorů, pronášejí sliby, které v žádném případě nemají v úmyslu dodržet, a pak se vracejí do svých luxusních životů a sídel moci.

Papežové, podle mé osobní zkušenosti, zvládají tyto návštěvy s obdivuhodnou trpělivostí. Znovu a znovu zklamáváni, pořád doufají, že se vůdcové světa skutečně začnou chovat tak, aby snížili hrozbu války a poskytli útěchu svým chudým.

V případě dalajlámovy návštěvy měl však Svatý otec dobrý důvod k optimismu. Zde byl muž, jehož povinnosti se podobaly těm papežovým a jehož oddanost své víře a svému lidu byla nezpochybnitelná. Bylo to v druhém roce našeho společného funkčního období – papežova a mého – a jednalo se přibližně o tří stou oficiální návštěvu. Byl jsem už zvyklý na všechny ty horečné přípravy: bezpečnostní opatření, tiskové konference, rozhovory. Když jsem však to ráno šel za papežem, zmocnil se mě pocit, téměř okamžitě, že dalajlámova návštěva rozhodně nebude typická.

Bratranec rád vstával ve čtyři, strávil tři hodinky na modlitbách a pak lehce posnídal. V úterý, čtvrtek a sobotu, když byl v Římě, Giorgio – jak jsme mu já a mí rodiče vždycky říkali – chtěl, abych snídal s ním v jeho relativně skromném obydlí: třípokojovém apartmá hotelu Domus Sanctae Marthae ve Vatikánu. Přesně v sedm ráno.

Nebylo to pro mě snadné. V sedm ráno nebývám v nejlepší formě – ne, že by moje forma byla nějak zvlášť skvělá v kteroukoli denní dobu – ale z lásky k slavnému muži a z respektu k jeho nelidsky vytíženému každodennímu programu jsem vždy dorazil na čas. Abych se dostal do papežských komnat, dokonce i s mým přísně tajným vatikánským průkazem, musel jsem oběhnout kolečko mezi bezpečnostními agenty a různými tajemníky. Když jsem to měl toho rána za sebou, konečně jsem kráčel známou chodbou vystlanou kobercem a zaťukal jsem na dvoukřídlé dřevěné dveře, dvakrát tak vysoké jako já.

„Entra, cugino!“ křičel vždy papež radostně. Pojď dál, bratranče! V ten den tomu nebylo jinak.

Sametové závěsy na oknech v jídelně byly roztažené a už i v tak časnou hodinu dovnitř proudilo zlatavé sluneční světlo. Papež měl na sobě neformální oblečení, černé kalhoty a bílé tričko, a kolem krku měl tenký řetízek s medailonkem Panny Marie. Jak měl ve zvyku a v oblibě, byl bosý (rád říkával, že ho to spojuje, byť vzdáleně, s chudými tohoto světa). Sluneční paprsky mu dopadaly na obličej a zachycovaly úsměv tak upřímný a zářivý, že by přiměl ke konverzi i toho nejoddanějšího ateistu. Vřele mě objal. Za minutu už jsme seděli naproti sobě u malého stolku s mramorovou deskou. Asistent přinesl tradiční snídani – plátky hrušky, konvičky s bylinkovým čajem a dvě belgické pralinky velikosti víčka od láhve. (Papež je známý tím, že rád mlsá.) Pomodlili jsme se a pustili se do jídla, ale protože ho dobře znám, hned jsem věděl, že ho něco trápí: viděl jsem stín úzkosti na jeho tváři.

„Co se děje, Vaše Svatosti?“

„Ale, nech toho,“ řekl s předstíraně odměřeným tónem. „Po tisící tě, Paolo, žádám, oslovuj mě laskavě ,Giorgio‘ anebo ,papeži‘, jakkoli, jen ne ,Vaše Svatosti‘. Nezasloužím si ten titul a stavíš tím zeď mezi mne a mého milovaného bratrance.“

„Vyloučeno, Vaše Svatosti,“ řekl jsem. „Jsem obyčejný člověk. Když ti začnu říkat Giorgio v soukromí, určitě mi to někdy uklouzne i na veřejnosti.“

„Sì, e poi?“ Ano, a co potom?

„Potom se do mě pustí mí nepřátelé a pustí se i do tebe, protože jsi mě najal.“

„Ano, a co potom?“

„Tvůj úsudek bude zpochybněn... a já skončím na ulici.“

Celé to bylo řečeno v žertu, prostě komická scénka. „Udržuješ mě při zdravém rozumu,“ říkával mi papež. „Žertuj se mnou. Rozesměj mě. Připomínej mi, že jsem ve skutečnosti lidská bytost, nikoli loutka.“

„Něco tě trápí, papeži,“ řekl jsem.

Pousmál se, pohlédl stranou a zamyšleně přežvykoval plátek hrušky. „Nedokážu před tebou skrýt svoje myšlenky, stejně jako nedokážu skrýt svoje hříchy před Bohem.“

„Co se děje?“

„Jak se má Rosa?“

„Je krásná, inteligentní, tvrdohlavá, bohatá a nedá se s ní žít – což je důvod, proč už s ní nejsem. Zkrátka vše při starém. A neodbíhej od tématu. Co se děje?“

„A co tvoje úžasná dcera, Anna Lisa?“

„Taky se má dobře, ale vlastně jsem ji neviděl už čtyři měsíce. Chybíš jí. Rosa je z nějakého důvodu přesvědčená, že má Anna Lisa vážnou známost. A teď už mi konečně řekni, co se děje?“

Další zadumané přežvykování. Doušek čaje. Jak měl ve zvyku – a jako součást jeho neutuchajícího boje s démonem cukru – rozlomil jednu pralinku z hořké čokolády a větší kousek mi podal. „Musím se k něčemu přiznat.“

„Zavolám kardinála Forgereaua, tvého zpovědníka. Hned jak dojím, tak...“

„Nepotřebuji se vyzpovídat, Paolo. Máš pravdu. Něco mě trápí. Cítím se... v poslední době se cítím, nevím... soffocato. Jako bych se dusil. Jako svázaný.“

„Emocionálně anebo duchovně?“

„Obojí.“

„Prosím podrobnosti.“

Zavrtěl hlavou, frustrovaný. „Nedokážu to popsat.“

„Neměli bychom zrušit dnešní program? Řekněme, z důvodu zdravotní indispozice? Dalajláma a jeho doprovod tady budou až do zítřka, pořád ještě můžeme...“

Znovu zavrtěl hlavou. „To není tím. Strašně moc ho chci vidět. Mrzelo mě, že jsem se s ním minule nesetkal, když byl v Římě s laureáty Nobelovy ceny. Bylo to ode mě ostudné a hloupé. Poslechl jsem špatné rádce – což je moje věčná slabost – a teď mu to chci vynahradit.“ Papež se opět odmlčel a rychle vrtěl hlavou. Ani na chvíli se mi nedokázal podívat do očí, což je u něj naprosto výjimečné. Nakonec zvedl oči. „Mohl bys pro mě udělat jednu laskavost?“

„Cokoli.“

Papež pochází z Argentiny – to ví každý – a jeho mateřský jazyk je pochopitelně španělština. Ale jeho rodiče – stejně jako moje matka – jsou původem Italové, takže na počest našeho společného původu a z úcty k církevní tradici jsme spolu obvykle mluvili italsky. Což mělo ještě další výhodu, totiž že jsme nevzbuzovali podezření mezi mými četnými nepřáteli ve vatikánské byrokracii. S většinou papežových návštěv se mluvilo převážně anglicky. Já mluvím oběma jazyky plynně, díky mým rodičům, ale Svatý otec s nimi někdy zápasí, a když váhal tak dlouho, když mu tak dlouho trvalo, než vložil do úst další plátek hrušky, požvýkal ho a spolkl, obával jsem se, že nedokáže najít správná slova ani v jednom z nich a sklouzne do španělštiny, což je jazyk, který obvykle pletu a komolím. Další pauza, a konečně váhavě řekl: „Mám velmi zvláštní sny, bratranče. Ho avuto stranissimi sogni, cugino. Mám pocit, že mi chce Bůh něco říct, je to něco jako šifrovaná zpráva.“ Opět se odmlčel. Jeho rozpačitost – tak vzácná – uvedla do rozpaků i mě. Chtěl jsem se ho zeptat na ty sny, ale udržel jsem jazyk za zuby. Pohlédl stranou, pak stočil pohled zpět. Řekl: „Potresti creare un piano d’azione, cugino?“ Dokázal bys dát dohromady plán, bratranče?

„Certo, Svatý otče. Jistě. Jaký plán?“

Nespokojeně se zašklebil. Další váhání. A pak: „Kdybych chtěl, řekněme... jet na neoficiální dovolenou... na tři dny, maximálně čtyři... dokázal bys to zorganizovat?“

„Samozřejmě, Vaše Svatosti. Ale to tady dokáže každý. Vaše cestovní kancelář. Některý z administrativních tajemníků. Říká se, že Jan Pavel občas jezdíval do Cortiny d’Ampezzo lyžovat. Není těžké něco takového zorganizovat, dokonce i při všech bezpečnostních...“

„Ale já chci, aby to bylo tajné... prostě, na pár dnů zmizet,“ překvapil mě papež svými slovy. Stále měl problém s očním kontaktem. Nebývalé. „Nechci jet nikam v tom směšném vozítku. Je to jako klec. Odděluje mě od lidí. A nechci, aby o tom věděli bodyguardi anebo cestovní kancelář. Nechci, aby o tom vůbec někdo věděl. Jen ty a já. Rosa, pokud bude chtít, může jet s námi. Můžeme zajet navštívit Annu Lisu, jet na místa, kam bych se chtěl podívat. Tři nebo čtyři dny... Co na mě tak zíráš?“

„Hledám známky demence, Vaše Svatosti... při vší úctě. Tvůj obličej je asi ten nejznámější na světě. V Itálii teda určitě. To se jako my dva odtud tajně vykrademe? A co dál? Projedeme se po autostrádě, poobědváme s mou dcerou, zaplaveme si? Tohle není Buenos Aires. Už nám není devět a čtrnáct.“

„Je to absurdní,“ připustil. „Máš pravdu, jako obvykle.“

Obličej mu zahalil stín smutku. Abych ho rozveselil – a jen a pouze abych ho rozveselil – řekl jsem (a za tu poznámku budu navždy nést zodpovědnost): „Možná by s námi mohl jet i dalajláma. Ochrance dáme nenápadně prášky na spaní a pak se odtud vyplížíme.“

Papežův úsměv rozjasnil místnost jako druhé slunce. Usrkl doušek čaje, poválel ho v ústech, polkl, ve tváři se mu opět mihl ten jeho nádherný úsměv, a pak zničehonic vklouzl do hávu své papežské autority. Viděl jsem to předtím snad tisíckrát, je to magická proměna. Jednou mi řekl, že je v pořádku a dobré být skromný, ale v určitém okamžiku, pokud chce člověk být opravdovým vůdcem, musí být schopen uplatnit svou autoritu. „Un piano d’azione, per favore.“ Akční plán, prosím, řekl, jako by před chvílí nesouhlasil s tím, že celá věc je směšná. „Hypotetický, ale detailní. Do večeře, kdybys byl tak laskav.“

Pokračoval jsem v naší malé hře. „Budeš ho mít na stole do oběda, Svatý otče,“ řekl jsem.

„Ne, ne, nic písemného.“

Dokonce i když jsem slyšel ta slova, dokonce i když jsem zaregistroval jeho přísný výraz, byl jsem si jistý, že můj bratranec, papež, žertuje.

3

Asi o rok dříve se papež odmítl setkat s dalajlámou, který byl v Římě s ostatními laureáty Nobelovy ceny. To rozhodnutí – vnucené Svatému otci rádci, kteří nebyli jeho bratranci – mělo zřejmě za cíl uklidnit čínskou vládu. Pochybuji, že by některý z těch rádců dokázal vysvětlit, co přesně mají čínští vůdci společného s mezinárodním katolicismem. Evidentně se obávali nějaké imaginární ostré reakce, která by mohla poškodit jejich kariéry, a jednoznačně byla chyba jim naslouchat – chyba způsobená nedostatkem zkušenosti. To mi přiznal sám papež. Nicméně od té doby byl stále odvážnější a víc si jistý vlastním úsudkem. Vlastně se zdálo, že mu postupem času záleží stále méně a méně na tom, co si o něm kdo myslí. Jeho encyklika o globálním oteplování; jeho kritika kurie v každoročním vánočním poselství; jeho vyjádření, že katolíci se nemusí „množit jako králíci“; jeho tajná diplomacie v zájmu obnovení americko-kubánských vztahů; jeho kritika toho, co se dá nazvat „superkapitalismem“, zlovolnou mutací dobrého systému – jak dorostl do své role, stal se Svatý otec stejně nebojácným a provokativním jako samotný Ježíš. Ačkoli ještě občas podlehl manipulativním rádcům, v poslední době dalajlámu veřejně chválil a nakonec ho pozval na návštěvu. Téměř to vypadalo, jako by činil pokání.

Oficiální aspekty buddhistova příjezdu proběhly hladce. Papežův personál už měl za sebou celou řadu takových ostře sledovaných návštěv; byli to profíci, experti. Focení na schodech baziliky sv. Petra, její prohlídka – tlumočník nebyl potřeba, zdálo se, že dalajláma jaksi intuitivně rozumí všem jazykům. Oba muži spolu konverzovali anglicky – sice s přízvukem, ale zdatně, a občas navíc prohodili i nějaké to italské či španělské slůvko. Tisková konference, okázalý oběd, potom soukromý rozhovor těch dvou a nakonec další opulentní jídlo. Navzdory desítkám let zkušeností se nezdálo, že by personál někdy pochopil, že tento papež – na rozdíl od některých jeho předchůdců – nemá potřebu bohatých jídel. Vlastně jedl velice málo. Předpokládám, že dalajláma na tom byl stejně, koneckonců, byl to mnich. Byli to střídmí a asketičtí muži; přesto jim personál připravil večeři vhodnou pro nenasytného předsedu vlády se svitou obézních tajemníků: pět chodů, od gurmánské polévky až po flambovaný dezert. Bylo to jako pozvat interiérového designéra, aby zařídil celu pro jeptišku.

Před druhým z těchto nepatřičných jídel, během vzácné hodinky v soukromí, mi papež zavolal a požádal mě, abych se za ním zastavil. Řekl, že je s dalajlámou v pokoji Panny Marie, v jednom z nejutajenějších míst toho rozlehlého architektonického bludiště, jímž je Vatikán.

Další kolečko mezi týpky z ostrahy, další podepisování, kontrolní stanoviště a tak dále. Jakkoli jsem loajální a mírumilovný člověk, měl jsem, jak už jsem se zmínil, četné nepřátele mezi vatikánskou byrokracií. První tajemník papeže s sebou nese velký díl prestiže a moje nečekané jmenování zažehlo plamen žárlivosti v jistých kruzích a způsobilo, že měl můj bratranec v rámci církevní hierarchie velmi málo přátel. DePadova není vysvěcen – první obvinění vznesené proti mně. Nemá zkušenosti – obvinění číslo dvě. Je to katolík pochybné pověsti, nežije se svou manželkou, dokonce se ani, pokud je známo, neúčastní pravidelně nedělní mše – obvinění číslo tři.

Ačkoli je Vatikán plný svatých duší, má také svoje frakce a záludnosti. Někdy si tamější byrokracii představuji jako dlouhý, těžký, pomalý vlak, s papežem na místě strojvedoucího. V luxusních vagonech za ním sedí členové kurie – což je staré latinské slovo pro „dvůr“ – a za nimi kněží, diákoni a jedna celá dvě miliardy prostých katolíků. Moje maličkost zaujímala sedadlo až někde poblíž posledního vagonu, takže si dovedete představit, jak se jim rozčepýřila roucha, když jsem byl povolán dopředu. Představte si ty záchvaty žárlivosti. Ale papež na mé pomlouvače nedbal. Řekl mi, že chce mít u sebe přítele, na kterého se může obrátit v těžkých chvílích, někoho, komu může absolutně důvěřovat. „Na tomto světě,“ pronesl nejednou na veřejnosti, „mi není nikdo bližší než můj bratranec Paolo.“

A tak, byť jsem pracoval tvrději a s větší oddaností než mnoho mých předchůdců, šířily se vatikánskými chodbami pomluvy o mé nespolehlivosti a neloajálnosti jako odporný puch, který občas dospěl až k mému nosu. Někteří z mých kolegů mě „zapomněli“ pozvat na důležité schůzky. Moje poněkud nervózní povaha a nedostatek politické obratnosti vyústily v několik trapných faux pas. Kvůli takovýmto věcem – pomluvám, zmeškaným schůzkám, drobným chybám v etiketě – padl na mé jméno v některých kruzích stín pochybnosti; proto mě v to odpoledne, ostatně jako vždy, ani moje zcela výjimečné postavení nedokázalo uchránit od významných pohledů chlápků z ostrahy. Konečně jsem vstoupil do pokoje Panny Marie a musím říct, že jakkoli jsem byl zvyklý nacházet se v přítomnosti papeže a jeho významných hostů, kolem těchto dvou mužů se ve vzduchu vznášelo cosi zvláštního. Seděli blízko sebe, každý na konci jedné ze dvou identických pohovek, umístěných jen několik desítek centimetrů od sebe, mezi obrazy Panny Marie rozvěšenými na stěnách. Všechen svůj doprovod vykázali. Přešel jsem po koberci a uklonil jsem se nejdřív papeži a potom nejslavnějšímu žijícímu Tibeťanovi na světě. Bratranec mi naznačil, abych se posadil do čalouněného křesla naproti nim. „Můj milovaný příteli,“ řekl anglicky.

„Můj papeži.“

Usmál se, obrátil se ke svému hostu a pokračoval překvapivě neformálním tónem: „Dalaj – jak jsi chtěl, abych ti říkal – toto je můj bratranec, nejbližší přítel a hlavní poradce, Paolo dePadova, americký Ital, syn umělců. Jak možná víš, moji rodiče utekli do Jižní Ameriky před hrůzami Mussoliniho fašismu. Paolova matka – statečná žena, která za války pomáhala hnutí odporu – se provdala za amerického vojáka. Naše rodiny zůstaly v kontaktu a často se navštěvovaly, takže jsme si s Paolem odmalička blízcí.“

Dalajlámovy proslulé brýle, oholená hlava, nezaměnitelný úsměv a skvělé držení těla. Přikývl a řekl poměrně velkoryse: „Jak dobrý člověk musíš být! Velice mě těší, že tě poznávám!“ a mírně se uklonil směrem ke mně, s dlaněmi přitisknutými k sobě. Všechno to bylo velmi zdvořilé, doslova ukázka zdvořilosti – cítil jsem, že se mi dostalo velkého požehnání, že mohu být v ten den v jejich přítomnosti, stát se součástí dějinné události. Sice tichou, napůl neviditelnou, ale přece jen součástí.

Zkrátka, všechno bylo v pohodě... dokud se můj bratranec neotočil ke svému hostu a nevyslovil tuto znepokojivou větu: „Paolo je ten, kdo nám pomůže uprchnout.“

Ještě několik vteřin mi vydržel falešný úsměv na tváři. Dalajláma na mě hleděl s pozvednutým tenkým obočím, plný očekávání, mile. Evidentně mě přeceňoval. Všichni jsme si užívali ten krátký okamžik, kdy se uvolnilo napětí pocházející z našich rozdílných věr, z různých tlaků, které jsou součástí našeho svatého povolání.

„Můj bratranec rád žertuje,“ byla jediná odpověď, na kterou jsem se zmohl.

Papež si nuceně odkašlal. „Tvůj bratranec nežertuje,“ řekl přímočaře. „Připravil jsi plán?“

„To nemůžeš myslet vážně.“

Papež sevřel rty. „Už jsme to probrali,“ řekl, „můj nový přítel a já. On má taky sny. Zprávy. Podivná znamení. Navíc se oba cítíme být něčím spojeni. Oba máme dobrodružného ducha – Dalaj utekl před Číňany, jak možná víš, na zádech osla, jen si to představ! A překročil Himálaj převlečený za vojáka a pak za rolníka!“

„Já vím, slyšel jsem o tom. My...“

„A za mlada, ty a já... taky jsme spolu něco prožili, nebo ne?“

„Samozřejmě, Vaše Svatosti.“

„Tak prosím udělej, o co jsem tě požádal. Dohodli jsme se na čtyřdenním výletě. Bude to dovolená, jistě, ale také svého druhu duchovní pouť. Chci, aby si dalajláma prohlédl tuto krásnou zemi, ale chci se také pokusit pochopit, co se mi Bůh snaží naznačit.“

„Ale kde? Jak? Co lidi z ochranky, tvůj program...“

Ačkoli mnohem častěji vystupuje můj bratranec jako laskavý následovník Ježíše, když chce, dokáže na sebe vzít přísnou masku, obraz hrozivého Boha, o kterém jsme v dětství četli v některých pasážích Bible. „Nenuť mě, abych tě žádal potřetí, Paolo,“ řekl potichu. „Půjdeme na oficiální večeři a potom, po jídle, mě seznámíš s podrobným, důkladně promyšleným plánem. Naše jediná příležitost se naskytne dnes, anebo zítra velmi brzy ráno. Začni tímto: Jeho Svatost dalajláma a já řekneme, že chceme strávit nějaký čas při společné modlitbě. Setkáme se v kapli svatého Františka, bez ochranky a doprovodu. Dvě hodiny společné buddhisticko-křesťanské meditace. Odsud prosím začni plánovat. Dnes zůstanu na noc tady, ve své pracovně, nebudu se vracet do hotelu.“

Studoval jsem bratrancův obličej a hledal potvrzení, že je to jen jeho představa o dobrém vtipu. Mezi blízkými spolupracovníky tím byl Svatý otec známý: měl pověst šprýmaře, muže, který se směje stejně často, jako se modlí.

Stočil jsem pohled na dalajlámu v naději, že možná uvidím, jak vyprskne smíchy, ale buddhista na mě jen upřeně hleděl a po několika vteřinách řekl s roztomilým přízvukem: „Děkuji.“

4

Dokud budu na tomto světě, nezapomenu na ten pocit, když jsem vyšel z místnosti a vracel se chodbou do hlavní úřední budovy. Pohyboval jsem se jako zhypnotizovaný. Zápasil jsem s neúprosnou a strašlivou realitou našeho rozhovoru, stále znovu jsem si připomínal papežova slova, jako kdybych jejich opakováním mohl přijít na kloub celému žertu. To nemůže myslet vážně, přemýšlel jsem. Určitě to nemyslí vážně. Sny jsou jen sny – možná vyvolané stresem. Bezpochyby dalajláma jen předstíral, že také dostává podobná znamení – ze zdvořilosti, s nadějí, že nějak přečká oficiální večeři, pomodlí se a užije si klidný spánek, než zítra odjede, kamkoli ho jeho program zavede.

Proti této logické linii uvažování hrála celá řada veselých vzpomínek. V mládí byl bratranec papež proslulý přesně takovými věcmi. „Provádí kousky,“ říkali tomu mí rodiče ve smyslu: „To jsem zvědavý, co zase tentokrát Giorgio provede za kousek. Při minulé návštěvě jste si vy dva ,půjčili‘ kola, odjeli jste do vedlejší vesnice a strávili půlku noci tancováním a zpíváním na návsi. Rok předtím jste odjeli stopem na pláž a nikomu jste o tom neřekli.“

Říkali to tónem, který měl blíž k obdivu než ke kritice. Tou dobou, dlouho po válce, představovali mí rodiče poměrně dobře usazené buržoazní umělce, pokud něco takového vůbec existuje. Měli auto, dům, účty, vychovávali dítě. Přesto žili v tvůrčím duchu, vzdělávali mě raději sami, než aby mě posílali do místní školy, vyráželi vlakem do Berlína anebo Barcelony jen tak, z náhlého popudu. Můj otec pomaloval našeho starého Fiata červeno-zeleno-bílými spirálami se dvěma malými americkými vlaječkami vedle reflektorů. Matka si nechala narůst vlasy do pasu a ráda plavala v jezeře až do prvního prosincového týdne. Skákala do vody z kamenné zdi v Mezzegře: mám živou vzpomínku, jak běží do kopce k našemu domu s vlasy zabalenými do turbanu a s drkotajícími zuby. Jedním slovem, byli to excentrici a veselá výstřednost bratrance Giorgia je bavila a těšila. Jen bych si přál, aby se dožili toho, že ho uvidí sedět na papežském stolci.

Takže: byla to vzpomínka na bratrancovo chování za mlada, co mě přesvědčilo – jak jsem tak kráčel nahoru po důvěrně známém mramorovém schodišti ke své pracovně –, že to ve skutečnosti myslí vážně. Můj úkol, pokud se rozhodnu ho přijmout, měl spočívat v tom, že jim oběma pomohu zmizet. Papežovi a dalajlámovi. Dvěma nejrozpoznatelnějším mužům na světě. Zmizet, a to nejenom na několik hodin či jedno odpoledne, ale na čtyři dny! Pochopitelně, přemýšlel jsem, že i kdyby se mi ten eskamotérský Houdiniho trik nějak podařilo provést, nic dobrého z toho nevzejde. Bezpečnostní složky, celý svět, se pustí do horečného hledání. Kdyby se cokoli pokazilo – kdyby se jeden z nich zranil či nedej Bože zemřel – jistý Paolo dePadova by za to tvrdě zaplatil.

Nicméně, zpátky v mé uspořádané pracovně ve třetím patře, jak jsem tak stál u okna a díval se na strohou šedou budovu známou jako Kongregace pro nauku víry, místo, kde se tvořily a vynucovaly církevní zákony, začala se mě zmocňovat jiná emoce. Vybavil jsem si matku, jak mi říká, jaké to je skočit z pětimetrové výšky do ledové vody jezera Como, v přítomnosti několika zachumlaných lidí, kteří ji užasle pozorují. „Je v tom taková svoboda, která se nevyrovná ničemu, co jsi kdy zažil, Paolo,“ řekla. Un senso di libertà. „Je to vítězství nad strachem, nad neustálou potřebou fyzického pohodlí, nad nutkáním stále si hlídat společenskou reputaci. Jednoho dne, až budeš trochu větší, chci, abys to zkusil se mnou.“

Nikdy jsem nesebral odvahu. Nicméně v to červencové odpoledne, ve své vatikánské pracovně, jsem začínal tušit, jaký pocit může taková svoboda v člověku probudit. Pochopil jsem, proč chce bratranec zpřetrhat pouta tradice a povinnosti – i když jen na několik dnů. Jsem od přírody nervózní a nadmíru opatrný muž, ale pod hypnotizující hrůzou, a vlastně navzdory zdravému rozumu, se ve mně začala probouzet touha po nové možnosti. Ta možnost – polní květinka rašící v jednotvárném trávníku – mi připomněla sladkou vůni mládí.

Brzy však mé nadšení umlčela racionální střízlivost středního věku. Polní květinku zašlápla tuctová hnědá polobotka. Seděl jsem za psacím stolem a tupě zíral z okna. Jedna věc byla uprchnout před Číňany jako dospívající chlapec – dalajláma musel uchránit svou víru a tradice, utéct před krutým nepřítelem. Jedna věc byla půjčit si dva staré bicykly a odjet do sousední vesnice za nevinnou zábavou na tancovačku. Něco úplně jiného však bylo setřást těžký plášť papežské zodpovědnosti a vydat se na neoficiální, čtyřdenní výlet. Dalo by se to přirovnat k situaci, kdy by se americký prezident tajně vykradl na romantický víkend s první dámou – nikoli do Camp Davidu, nikoli s ochrankou Tajné služby a bez vydání tiskové zprávy – jako obyčejný pár, který naskočí na autobus, jako uprchlíci před světem statutu a patřičnosti. Ten svět, tak konzervativní, nepružný a pyšný, by se za to strašlivým způsobem pomstil. A riziko fyzického ohrožení bylo evidentní.

Přesto, byl mi zadán úkol – papežem římskokatolické církve, zástupcem Ježíše Krista na zemi. Co bych to byl za bratrance, co za neurotického prvního tajemníka, co za katolíka, kdybych se dopustil té bláhovosti, že bych neposlechl?

Poté, co jsem téměř hodinu uvažoval nad logistikou celé akce, dospěl jsem s náhlou jasnozřivostí k závěru, že pouze mysl mnohem rafinovanější, než je moje vlastní, by mohla mít vůbec nějakou naději na úspěšnou realizaci tak husarského kousku. Několik dalších minut jsem seděl a přemýšlel, ale měl jsem pocit, jako kdybych slyšel tikat čas, jako bych slyšel tón bratrancova hlasu a viděl ten výraz – „šibalský“ není sice to správné slovo, ale patří do té správné kategorie ve slovníku synonym – na dalajlámově tváři. Vytáhl jsem z kapsy mobil a díval jsem se na displej. Palcem jsem se dotkl ikony volání. Pak kontaktů. Uviděl jsem jméno ROSA a začal ve mně hlodat červík pochybnosti. Tolik jsem se snažil udržet zónu klidu mezi mnou a mou odloučenou manželkou, zachovat něco jako demilitarizované pásmo, abych minimalizoval možnost naší společné účasti na potenciálně problematických aktivitách. Deset vteřin. Dvacet. Pomyslel jsem na matku, jak skáče z kamenné zdi do ledového jezera.

Ťukl jsem na Rosino číslo a čekal, až se ozve její hlas.

5

Moje žena (raději bych řekl „ex-manželka“, ale pravdou je, že katolíci neuznávají rozvod, takže jsme technicky vzato stále svoji) má mimo mnoha jiných dobrých vlastností nádherný hlas. V našem láskyplnějším období jsem jí často říkal, že by měla být zpěvačkou anebo aspoň rozhlasovou hlasatelkou. Ve skutečnosti začala krátce po čtyřicítce novou kariéru jako kadeřnice, zjistila, že na to má talent, a rozšířila pole působnosti o líčení a manikúru. Náhodou něco dělala i pro jednoho slavného režiséra – který do ní musel být napůl zamilovaný – a v šestačtyřiceti už vlastnila řetězec kadeřnických a kosmetických salónů, který se táhl od Dolomit až po Sicílii, a tykala si s mnoha italskými filmovými hvězdami.

Dovolte mi připustit, než budu pokračovat, že její úspěch, zejména ve srovnání s mým podnikatelským selháním, byl ránou pro moje ego. Snažil jsem se s tím bojovat. Podporoval jsem ji všemi možnými způsoby. Ale faktem bylo, že pro naši dceru a naše přátele jsem byl já majitelem zkrachovalé cestovní agentury, zatímco Rosa byla úžasně úspěšná kadeřnice a vizážistka. Na její obhajobu musím přiznat, že mi to nikdy nevmetla do tváře. Naše hádky byly jiného charakteru: drobné přestřelky pramenící z tvrdohlavosti a potřeby mít pravdu. Teď, při pohledu zpět, chápu, že za mou pošetilou tvrdohlavostí stál hlavně můj pocit vlastní nedostatečnosti. (Proč sami sebe hodnotíme na základě profesního úspěchu? Copak neexistuje přesnější kritérium pro hodnotu lidského života?) Kdybych se mohl vrátit a přepsat naši minulost, udělal bych to. Možná by to ráda udělala i Rosa. Ale manželství je složitý tanec. Oba partneři jsou v neustálém pohybu, a přitom drží lásku – vzácnou vázu – mezi svými těly. Jediný neobratný krok a váza se roztříští na podlaze na tisíc kousků.

Nakonec, navzdory všem problémům, jsme s Rosou zůstali přáteli. Spojila nás láska k naší dceři. Spojilo nás jedenadvacet společně prožitých let. Spojil nás vzrušující tělesný vztah – či spíše vzpomínka na něj. Jednou za týden nebo za čtrnáct dnů jsme se scházeli na kávu, oběd či na procházku v parku Villa Borghese, a přestože jsme nikdy nemluvili o tom, že bychom se k sobě vrátili, bylo nám spolu příjemně. Pokud je mi známo, v průběhu ani po ukončení našeho společného života nedošlo k žádné nevěře. Netrpěli jsme žádnými hlubokými jizvami tohoto typu. Přesto jsme, Rosa Pescaová a já, byli jako dva chemické prvky, které dokážou koexistovat v harmonii, jen pokud jsou drženy v určité vzdálenosti od sebe; když se však umístí společně do jedné zkumavky, varem se spojí v jedovatou směs.

Takže vytočit v to odpoledne Rosino číslo vyžadovalo z mé strany jistou dávku schopnosti spolknout svou pýchu. Napůl jsem doufal, že to nezvedne, ale udělala to. „Ciao, amore mio,“ pronesla svůj obvyklý pozdrav. Tím „lásko moje“ mi vrazila nůž do srdce, ačkoli si nemyslím, že by to tak bylo míněno. „Právě jsem na tebe myslela.“

„Ciao, Roso, poslouchej,“ řekl jsem a rovnou jsem jí popsal podstatu mého neproveditelného úkolu, úvodními zdvořilostmi jsem neztrácel čas. Když jsem skončil, chvíli bylo ticho a pak se rozezněl její veselý zvonivý smích.

„To jsi v pěkné bryndě, co?“ konstatovala radostně.

„Ano, potřebuju pomoc. Přinejmenším radu. Kde se dají koupit dvě paruky, falešné kníry a obrovské sluneční brýle?“

„Sei proprio pazzo,“ řekla. Ty jsi vážně cvok.

„Ano, já vím, ale Svatý otec mě požádal...“

„Ne, chci říct, že jsi cvok, když si myslíš, že si koupíš dva falešné kníry a bude to stačit. Tohle jsou dva nejslavnější lidi na světě.“

„Já vím, já vím. Taky mě to před chvílí napadlo.“

„Budu na nich muset zapracovat,“ řekla.

„Zapracovat? Jak?“

„Celková úprava,“ řekla. „Vlasy, make-up, oblečení. Prostě všechno.“

„Bene,“ zareagoval jsem sarkastickým tónem. „Molto bene! Výborně! Přivedu ti je zítra ráno. Našla bys nějaké okno v salónu u Španělských schodů? Mohla bys zrušit rezervaci některé slavné hvězdy a vmáčknout nás tam?“

Rosa se smála. Mně, očividně. To byla situace, kterou jsem důvěrně znal a nebyla mi nijak zvlášť příjemná. „Bude to legrace,“ řekla. „Přiveď mi je, já vyřídím pár telefonátů a všechno připravím. Kolik máme času?“

„Dnešní noc. Dalajláma má odjet zítra po snídani.“

„A papež chce, aby jel s ním?“

„Vypadá to tak, ano. Ten rozhovor byl stručný. Dostal jsem úkol a propustili mě, ale musím říct, že dalajláma působil nadšeně... svým buddhistickým způsobem.“

Další smích. „Dokážeš je dostat ven?“

„Ne, samozřejmě, že je nedokážu dostat ven,“ řekl jsem, ale v tom okamžiku jsem měl předtuchu, malé osvícení. Došlo mi, že papežova volba kaple svatého Františka pro jejich soukromou modlitbu nebyla náhodná. „Moment,“ řekl jsem Rose a vybavilo se mi něco, co mi bratranec kdysi řekl, když prošel úvodní instruktáží. „Měl by tam být tunel. Z dob středověku. Když museli odvádět papeže před bandami loupeživých pohanů. Myslím, že ústí poblíž Andělského hradu.“

„Dobrá, setkáme se tam. V kolik?“

„Ve čtyři ráno,“ řekl jsem, i když jen Bůh ví, proč jsem vybral zrovna tuto hodinu.

„Domluveno,“ řekla Rosa a pak, těsně, než to položila, dodala: „Vždycky jsem milovala tuhle tvoji stránku.“

„Jakou stránku?“ chtěl jsem se zeptat. „Tu bláznivou? Toho muže, který dosáhne určitého postavení a pak se sám zničí?“

Ale už bylo příliš pozdě.

6

Byl jsem pozván na oficiální večeři, ale pochopitelně jsem tam nemohl jít. Strávil jsem tu dobu ve své pracovně a přemýšlel nad tím bláznivým nápadem. Papež mi poskytl výchozí bod: on a dalajláma řeknou, že chtějí strávit nějaký čas o samotě na časné ranní meditaci. To bylo do určité míry uvěřitelné, protože oba dva byli známí tím, že vstávají před úsvitem a začínají den modlitbou. Ale bezpečnostní složky – vatikánské i tibetské – budou chtít zůstat poblíž, a to představovalo problém. Papež dostával výhrůžky smrtí každý druhý den. A byl jsem si celkem jistý, že vzhledem k násilné okupaci Tibetu čínskou vládou a její nenávisti ke všemu náboženskému bude dalajláma přinejmenším ve stejném nebezpečí. Budu muset nějak přesvědčit jejich bezpečnostní týmy – složené z tvrdých chlápků, špičkových karatistů a ostrostřelců, těch nejpodezíravějších mužů na světě –, že oba náboženští vůdci si přejí zůstat ty dvě hodiny úplně sami a že jim v útrobách Vatikánu nehrozí žádné nebezpečí. A nějak budu muset dostat tyto dva náboženské vůdce z kaple svatého Františka do římských ulic, aniž by to někdo zjistil.

Když jsem nad tím nějakou dobu přemýšlel, uvědomil jsem si, že ačkoli to působí neproveditelně, dějiny hrají v můj prospěch. Útěk papeže nebyl nijak moderní vynález. Papežové byli objekty výhrůžek smrtí od dob svatého Petra a moudří tajemníci a poradci z dávných dob si vytvořili různé strategie, aby je ochránili. Existovala známá nadzemní úniková cesta, Passetto di Borgo, která spojuje Baziliku svatého Petra s Andělským hradem, ale ta se pro nás nehodila: bylo by příliš obtížné do ní nepozorovaně vstoupit; byla příliš známá; a bylo by patrně nemožné, byť ve čtyři ráno, utajit dva muže v rouchách, jak si to peláší vyvýšenou chodbou. Ale podle toho, co mi dříve řekl bratranec, existovala ještě jiná cesta, podzemní, přísně tajná. „Dostal jsem dva klíče,“ sdělil mi pobaveným tónem. „Vypadají tak tisíc let staré. Používám je jako těžítka.“

Svatý otec si nebyl jistý, jestli si to správně pamatuje – tehdy ještě o útěku vážně neuvažoval –, ale domníval se, že vzadu v kapli svatého Františka jsou dveře a za nimi vedou schody dolů do tunelu, který se táhne pod Vatikánem až k Andělskému hradu, slavné dominantě u řeky – pevnosti, jež je považována za nedobytnou. Dokonce i mongolské hordy by při útoku na Andělský hrad měly problém. Je to kruhová budova s více než dvacet metrů vysokými zdmi a hradbami, z nichž mohli papežovi obránci střílet šípy, kulky a házet těžké kameny dolů na zběsilé útočníky.

Tentokrát papeže nebudou pronásledovat žádní zběsilí útočníci, žádní Gótové či Vizigóti, jen výše zmínění špičkoví karatisté. Takže je to jednoduché: dostanu papeže s dalajlámou do soukromé kaple, proplížíme se dolů po schodech a tunelem až k Andělskému hradu, setkáme se s mojí odloučenou manželkou a společně si uděláme hezký výlet do kadeřnictví. Geniální plán... s přibližně stejnou šancí na úspěch, jakou by měl let vrtulníkem na Saturn.

A to se ani nezmiňuji o dalších možných scénářích: že si to papež zapamatoval špatně nebo že dveře na schodiště budou rzí zavřené nadobro nebo že staré klíče nebudou fungovat nebo že byl tunel – pokud tam vůbec nějaký je – zablokovaný závalem už před třemi sty lety nebo že se za námi vydá některý člen ochranky nebo že Rosa zaspí, protože už po tisící neuslyší budík.

Ano, ano, ano, nechyběla nám zásoba potenciálních překážek; ale nevyžaduje snad každý sen v životě, každý ambiciózní podnik – šťastné manželství, úspěšné otcovství, věčná spása – svým způsobem bláznivou víru? Nemusí snad člověk kráčet vždy kupředu, hnán mystickým optimismem a s vírou v to nejlepší? Přistoupil jsem ke skříňce a nalil jsem si sklenku limoncella, pomodlil jsem se k Panně Marii a šel jsem se na pár hodin prospat.

Den druhý

7

Ve tři čtyřicet pět v to ráno, na které nikdy nezapomenu, jsem vešel do papežovy pracovny, našel ho, jak spí na pohovce, a probudil jsem ho. Rychle se oblékl – do prostého černého šatu, jak jsem ho požádal –, podal mi dva těžké, zrezivělé klíče, které vypadaly jako kazové výrobky z doby železné, a zastrčil si kartáček na zuby do kapsy kalhot. Kdyby si vzal cokoli dalšího – byť jen malou soupravu na holení –, vzbudilo by to pozornost bezpečnostních složek. Společně jsme šli do apartmá pro hosty, abychom probudili dalajlámu (který byl ve skutečnosti už vzhůru a vsedě meditoval). Prošli jsme řadou kontrolních stanovišť a vyzkoušeli jsme naši chabou výmluvu na několika bodyguardech, až jsme se nakonec dostali do soukromé kaple. Oba svatí muži usedli bok po boku do lavice k modlitbě a já jsem zatím za námi co nejtišeji zamkl dveře. Tato část byla snadná. Napadlo mě vzít s sebou baterku, měl jsem ji schovanou v rukávu svetru, ale možnost vzít s sebou pro všechny něco na převlečení jsem zavrhl. Jak bychom vysvětlili, že s sebou ve čtyři ráno táhneme kufr do kaple svatého Františka?

Odkašlal jsem si, abych upoutal jejich pozornost, a gestem jsem je vyzval, aby přešli k zamčeným kovovým dveřím vzadu v místnosti. Vyzkoušel jsem první z obou klíčů. Neměl jsem štěstí. Druhý klíč pasoval. Otočil jsem jím v zámku, zlehka, obával jsem se totiž, že se rozlomí v půli stejně snadno jako pralinka belgické čokolády. Zámek cvakl – zázrak. Prošli jsme dveřmi a vydali se dolů po extrémně úzkém schodišti; tři postarší muži vedení jediným paprskem světla, poháněni tím, co by se dalo nazvat duší malých kluků v nás. Schodiště bylo jen metr široké, s nestejně vysokými stupni vyhlazenými od bot, škorní i sandálů prchajících papežů a pronásledujících pohanů už před tisíci lety. Pavučiny, uvolněný štěrk, vzduch tak zatuchlý, že to bylo jako dýchat čistý prach. Bratranec s dalajlámou byli na svůj věk čiperní, přesto jsem šel v čele s bušícím srdcem a zoufalou nadějí, že ani jeden z nich nezakopne a neupadne dopředu, protože pak bychom se všichni skutáleli dolů a skončili na jedné hromadě se zlámanými kostmi.

„Coraggio, coraggio, cugino!“ řekl papež za mými zády, jako kdyby mi četl myšlenky. Ale nebylo to jen povzbuzení, co jsem slyšel v jeho hlase. Byl to tón hlasu mladičkého Giorgia, když jsme se kradli zadními uličkami naší čtvrti za vzdáleným zvukem kytar a zpěvu. Tehdy i teď to byl hlas člověka, který se cítí absolutně milovaný a chráněný – uprostřed světa plného nenávisti, hněvu a všech představitelných nebezpečí. Podle katolické legendy jsou papežové ve skutečnosti voleni tajemným působením Ducha svatého. Během staletí se našlo dost pontifiků, kteří člověka nutí o tom pochybovat. Můj bratranec k nim však nepatřil.

Bezpečně jsme sestoupili po schodech – mravenčím tempem – až na kamennou podlahu. Tam jsme narazili na starobylé dubové dveře, mírně pootevřené. Prudce jsem do nich strčil; vydaly příšerně skřípavý zvuk, jak se jejich spodek dřel o kameny, který mi připomněl hlas otcovského varování. Tam, v ústí tunelu, jsem se obrátil ke svým společníkům, posvítil jsem jim baterkou na kotníky, abych je neoslepil, a řekl jsem: „Jsme si jistí, Vaše Svatosti? Od této chvíle už bude těžké se vrátit.“

Pohlédl jsem jim do obličejů, úzkostně a pokorně. Byli to staří muži, vstali v nelidskou hodinu a našedlé světlo ještě víc zdůrazňovalo jejich věk a únavu kolem očí a úst. Pod těmi tenkými maskami – a jasně jsem to spatřil dřív, než promluvili –, zářila rošťácká energie. „Amen, pravím vám,“ řekl Ježíš, „jestliže se neobrátíte a nebudete jako děti, nevejdete do království nebeského.“ Tváře, na které jsem se díval, nebyly tváře malých dětí, ale něco z dítěte přežilo v obou mužích, duše plné života, vzrušení z toho, že nedokážou kontrolovat svět kolem sebe. Musím přiznat, že mě to zahanbilo. A přimělo zamyslet se, jen na několik vteřin, jak se z muže jako jsem já, syna dobrodruhů, potomka umělců a válečníků, mohlo stát něco tak nesnesitelně nudného.

Jako by mi žehnal, natáhl papež ruku a položil mi ji na rameno. „Můj drahý bratranče,“ řekl, a přestože mluvil velice potichu, slyšel jsem, jak jeho slova znějí ozvěnou v tunelu i v úzké schodištní šachtě, „ze všech laskavostí, které jsi pro mě v životě udělal, stojí tato nejvýše, uvědomuješ si to? Na vrcholu. Toto je ten nejlepší možný dobrý skutek.“

Pohlédl jsem na dalajlámu, který přikyvoval, a čistě oholené tváře měl roztažené do tenkého dlouhého úsměvu. „Jak dobrý jsi člověk!“ řekl svým zpěvavým, radostným, nebojácným způsobem. „Jak nádhernou karmu na sebe v tomto okamžiku snášíš!“

„Vaše Svatosti,“ řekl jsem mu, „slibte mi jedno: jestliže se něco pokazí, slibte mi, že mě váš bezpečnostní tým neroztrhá na kusy. Bratranče, slib mi, že nebudu obviněn z únosu.“

„Ignoruj studený vítr strachu,“ řekl dalajláma a když to řekl muž, který prožil život, jaký prožil, musím připustit, že ta slova měla jistou váhu.

„Důvěřuj v Boží ochranu,“ dodal papež.

Vstoupili jsme do úzké, temné chodby s nízkým stropem a já jsem věděl, že nás zavede do jednoho ze dvou směrů: buď k ponuré, osamělé smrti, anebo k dobrodružství, které se zažije jen jednou za život.

8

Ignoruj studený vítr strachu.

Důvěřuj v Boží ochranu.

Pokoušel jsem se představit si, jaké by to bylo žít každičkou minutu každého dne podle takové rady! Právě jsem vkročil do tmavého, zaprášeného tunelu a zaplavila mě duchovní závist. Osvobodit se od strachu! Věřit – doopravdy věřit – že jste neustále pod dohledem a ochranou nějakého všemocného ducha. Že smrt otevírá dveře do lepší existence, než je tento osmdesátiletý maraton zklamání a úpadku!

Ve svém vlastním životě jsem se snažil, opravdu snažil. Věřil jsem, že musí existovat nějaký Bůh, který vládne milionům vesmírů, „Otec“, o kterém se neustále zmiňoval Ježíš. Ale moje víra v jeho absolutní laskavost se třepotala jako plamínek svíčky na narozeninovém dortu, když v létě otevřete okna. Masakr v Sýrii, mučení v Severní Koreji, ISIS, Boko Haram, znásilňování, závislosti, vraždění, zloba a násilí – v některé dny mou víru pohltila pochybnost jako nečistá záplava.

A měl jsem pocit, že pochybnost má v moderním světě vlastní nástroje propagandy. Pravidelné zprávy ze všech koutů mapy jako by byly navržené tak, aby pěstovaly přetrvávající paranoii, pocit, že musíme zoufale lpět na tomto těle, protože jsou tady ještě rozkoše, kterých si můžeme užít, v každém věku, a po nich bude jen temnota. Můžeme si píchat chemikálie do obličeje, abychom předstírali, že nestárneme, umíme transplantovat orgány, ne abychom porazili smrt, ale abychom si ji alespoň drželi od těla. V dnešní době můžeme křehkou víru v Boha odsunout daleko za hmatatelnější spojence, jakými jsou novokain, morfin, penicilín a tanky NATO. Ale mí dva společníci se nějak naučili držet ten plamínek svíčky při životě. A podívejte se, odkud pocházejí! Z Tibetu a Argentiny, z míst, kde je vzpomínka na hrůzy stále čerstvá. Jak se jim to podařilo?

Šli jsme dál poháněni čirou vírou a světlem baterky, prohmatávali jsme si cestu na nerovné podlaze špičkami bot, jeden opatrný krok za druhým, papežova ruka na mém rameni, dalajlámova na papežově, tunel se vinul, zatáčel a stále mírně klesal. „V životě,“ pronesl papež hloubavě v jednu chvíli, „vidíme jen na krátkou vzdálenost před sebe, že ano, bratranče? Nikdy vlastně nevíme, co nás čeká.“

To byla jeho představa o laskavém podobenství – vzít oprávněné starosti obyčejného člověka a proměnit je v ponaučení. Dalajláma se zasmál, já jsem na protest nic neřekl. Šourali jsme se dál a dál, stále dolů v mírném klesání, čtvrt hodiny, dvacet pět minut, půl hodiny. Konečně se podlaha tunelu vyrovnala. Poslední zatáčka, tucet schodů, a před námi se objevily další obloukové dveře, dřevěné s kováním. Před nimi visela obří pavučina. Stál jsem tam bez pohybu a zíral na ni. Cítil jsem muže za sebou a ze strachu z pavouků mi přeběhl mráz po zádech. A pak si dobrák papež – který o mém strachu věděl – stoupl přede mne a s nataženou paží smetl hedvábná vlákna, jako kdyby byl svatým rytířem smetajícím hřích ze světa. Udělal to důkladně, chvíli si pak odstraňoval lepkavá vlákna z rukávu, ustoupil stranou a pustil mě ke dveřím.

V tom okamžiku naše baterka zhasla.

Vteřinu poté, co se svět zahalil do tmy, jsem uslyšel dalajlámův smích, odrážející se ozvěnou v tunelu. Další ponaučení. Další starost rozdrcená pod pevnou botou víry. Byl to spíš chichot než chechot, jen tiché hihňání, ale vzhledem k okolnostem mi připadalo naprosto nevhodné.

Smích pokračoval, nekončící řada veselých tónů, sebevědomá symfonie vracející se ozvěnou zpět, jako hudba k dokumentárnímu filmu o radosti. Ta baterka zhasla v nejméně vhodnou chvíli – chichi!

Čím déle to trvalo, tím víc mi to šlo na nervy. Stáli jsme tam v absolutní tmě, v prašném vzduchu, pět, sto nebo tři sta metrů pod zemí – kdo ví? – tak blízko u sebe, že jsem cítil vůni papežova mýdla i závan vonného dýmu z dalajlámova roucha. Když jeho veselí konečně ustalo, dalajláma řekl: „Ach,“ hlasem, který byl stále prozářen jasem veselosti. Další půl minuty jsme tam stáli ve tmě, v hrozivém tichu. „Znám trochu jiné tradice,“ řekl buddhista potichu. „V hinduismu je bohyně Kálí symbolem temnoty a někdy smrti. A v bengálské tantrické tradici vám nedá to, co očekáváte!“ Zachichotal se. „Tady máme temnotu, a ne to, co očekáváme! Tady máme Kálí!“

Tak jo, pomyslel jsem si. Všechno, co potřebujeme, aby byl obrázek úplný, je smrt.

Sáhl jsem dopředu a nahmatal kliku, našel jsem otvor pod ní, vložil dovnitř druhý klíč, otočil jsem jím a prudkým trhnutím jsem zkusil dveře otevřít. Nic. Jen náhlý příval bolesti ze starého zranění ramene. Další Kálíin špatný vtip, evidentně. Zkusil jsem to znovu. Jiný klíč, stejný výsledek. Jako by ty dveře byly zazděné. Napadlo mě, jestli je doopravdy z druhé strany nezablokovali, aby lidem zabránili tajně se vplížit do Vatikánu. Ještě jednou jsem trhl klikou a bolest z ramene mi vystřelila až do šíje a levého ucha. Z úst mi vyklouzl výraz, který by se patrně neměl vyslovit v přítomnosti svatých mužů. Dalajláma se dotkl mé paže. „Co to znamená?“ zašeptal do tmy.

Neviděl jsem mu do obličeje, nedokázal jsem posoudit, jestli si nedělá legraci.

„To byla americká nadávka,“ přispěchal s vysvětlením papež. „Paolo je rozčilený, protože dveře nejdou otevřít. Bojí se, že tady uvízneme navěky.“

Dalajláma se znovu zahihňal. Uvíznout navěky – jak zábavná to představa!

„S dovolením, s dovolením,“ řekl a protáhl se kolem mě. Vtom jsem si vzpomněl, že můj nový telefon je kromě mnoha jiných zázračných vlastností vybaven funkcí svítilny. Zapnul jsem ji. Jeho buddhistická Svatost manipulovala dveřní koulí, otáčela ji na jednu stranu a na druhou, kroutila klíčem v zámku, něžně, jako když kasař pracuje na časovači bankovního trezoru. Vzpomínám si, že mi kdosi říkal, že dalajláma rád rozebírá a opravuje staré hodiny. Hezká záliba, jistě, ale tohle byly stokilové dveře, nikoli časoměr. Cítil jsem, jak se ve mně vzdouvá podráždění jako dým z ohně. Co teď potřebujeme, chtěl jsem mu říct, je malé výbušné zařízení, nikoli něha. Co potřebujeme, je někdo, kdo umí rozebírat letadlové lodi, nikoli hodiny. Trhl klikou o centimetr nahoru, o centimetr dolů, přitáhl ji k sobě, několikrát na dveře zaťukal klouby prstů, dotkl se dveří bříšky prstů. Pak ustoupil; domníval jsem se, že to vzdal. „Zkus to teď,“ vyzval mě.

Zkusil jsem to. Dveře se otevřely.

Jakkoli divně to může znít, stalo se to až ve chvíli, kdy jsem začal toho muže brát vážně. Nechci působit neuctivě – to rozhodně nejsem –, ale bylo na něm něco, podle západních kritérií, poněkud přihlouplého. Věci, které by normálnímu člověku rozhodně humorné nepřipadaly, se mu zdály vtipné. Mluvil komicky, hlas mu každou chvíli vyskočil do vysoké fistule, jeho řeč byla plná protahovaných samohlásek a vykřičníků. Holil si hlavu. Nosil róbu. Nasazoval si kšiltovky amerických baseballových týmů a dovolil, aby se jeho fotky šířily po Facebooku. Který svatý muž by dělal takové věci?

Ale když otevřel ty staré dveře – poté co nefungovaly klíče ani trhání klikou –, začal jsem ho nenápadně pozorovat, nahlížet za jeho přihlouplost. Začal jsem – pouze začal – přemýšlet, jestli mi moje západní domýšlivost nebrání vidět něco důležitého, a udělal jsem si v duchu poznámku, že to musím probrat s papežem.

Překročili jsme vysokou hromadu sutě a ocitli se v kamenné místnosti bez oken, s kamenným schodištěm napůl skrytým ve stínu, které vedlo nahoru do černé tmy.

„Sklepení Andělského hradu,“ řekl bratranec s nadějí.

„Co to je?“ chtěl vědět dalajláma.

„Hrad, pevnost, vězení – během staletí byl mnoha věcmi,“ vysvětlil mu papež. Já jsem mezitím přejížděl tenkým paprskem z mobilu po kamenných zdech. „Nechal si ho postavit římský císař, jmenoval se Hadrián. Chtěl mít mauzoleum, kam by uložili jeho popel a popel jeho manželky a dítěte.“

„Dost velké místo na uložení popele,“ usoudil dalajláma, a dokonce i v tak prosté poznámce jsem cítil zrnko duchovní moudrosti: netriumfuje snad smrt nakonec i nad těmi nejdomýšlivějšími osobami?

„Nemám ho rád,“ zašeptal jsem. „Nikdy jsem to místo neměl rád, nesnáším dokonce i jezdit kolem.“

„Lidé tady protrpěli mnoho trýznivých hodin,“ řekl bratranec. „Papežové se zde ukrývali v hrůze, dobyvatelé tady plenili a vraždili, kacíři zde byli vězněni, bezpochyby i mučeni.“

„Pavouci se tady množili.“

„Podle legendy se pět set devadesát let po Kristu zjevil na vrcholku této budovy archanděl Michael a zasunul meč do pochvy. Ohlásil tím konec moru. Jen si to představte!“

„Nechci.“

Papež mi položil ruku na rameno. „Vzhůru, příteli. Nezdržujme se chybami a hrůzami minulosti.“

Správně, pomyslel jsem si, protože máme tolik současných chyb a hrůz, kterými se musíme zabývat.

Vedeni jen světlem mého telefonu, vystoupali jsme po prvním ramenu schodiště, pak po dalším, až jsme konečně – všichni udýchaní – vešli do obrovské kruhové místnosti s jedním oknem a dveřmi na každé straně, neskutečně vysokým stropem a záplavou odpadků – kamenů, starého nářadí a cárů oblečení – podél zdí. Posvítil jsem tam. Lopata, kameninové střepy, železná pouta na konci řetězu, červotočem prožraná polena, černý střevíc ohlodaný krysami nebo myšmi. Bylo to muzeum zbytečností a postradatelností, přehlídka nepotřebnosti. Okny dovnitř pronikalo slabé světlo z ulice, takže jsem usoudil, že bude rozumné vypnout telefon a šetřit baterii. Zkusili jsme postupně všechny dveře – byly zamčené.

„Teď potřebujeme Boží pomoc,“ zažertoval papež. A potom dodal tajemně: „Paolo, až se z tohoto místa dostaneme, připomeň mi, že ti mám podrobněji popsat ty bizarní sny, co mám.“

„Certo,“ řekl jsem mu. Jistě. Ale právě nyní byly papežovy sny tím posledním, co mě trápilo.

Ačkoli jsem několikrát vyzkoušel oba naše klíče, a dalajláma použil všechny své něžné, kasařské triky, nedokázali jsme ani jedny dveře odemknout. Dalajláma se začal zase chichotat a navzdory mému nově nabytému respektu k jeho osobě, pomyslel jsem si, Bůh mi odpusť, že to nesnesu. Přešel jsem k jedné hromadě odpadků, zvedl jsem nějaké železné pouto a bušil jím do kliky, dokud jsme neuslyšeli zvuk, jako když praskají kosti. Kopl jsem do dveří, jednou, dvakrát, a ony se otevřely. Ucítili jsme zápach blízké Tibery. Uslyšeli jsme hluboké zavrčení motoru autobusu. Všichni tři jsme překročili práh a vstoupili do podélné chodby z betonu a cihel.

Asi dvacet nebo třicet metrů od vchodu jsme zahlédli kousíček nebe posetého hvězdami. Došlo mi, že jsme v kamenném příkopu deset metrů pod úrovní ulice. Vskutku důmyslné, protože způsob, jakým byly postavené zdi, a to, že velkou část příkopu zakrýval kamenný strop, bránilo v pohledu na vchod do hradu z ulice. Po několika dalších krocích se nám už za zády objevila masivní kruhová stavba hradu v nažloutlém světle pouličních lamp podél Tibery.

V tom okamžiku pronesl dalajláma památnou větu: „Teď jsme uprchlí.“

Plížili jsme se dál jako vojáci při boční palbě, skrývali jsme se ve stínech. Od nejbližší cesty nás odděloval zatravněný pruh. Sledoval jsem řídký provoz na silnici a hledal zaparkovanou dodávku či siluetu mé ženy, ale nezahlédl jsem nic než dvě otravné motorini, které profrčely kolem a očividně odvážely mladé dvojice z noční diskotéky. Občas projela dodávka nebo osobní auto. Pak kolem prosvištěl policejní vůz s blikajícími modrými světly. Napadlo mě, jestli už nespustili poplach ve Vatikánu, ale ne, to nebylo možné. Byli jsme pryč jen něco přes hodinu. Bezpečnostní týmy budou stát přede dveřmi, uctivě, poslušně, dokud svatí muži nedokončí modlitby. Brzy však začnou být netrpěliví. Zaklepou, nejdřív nesměle, pak znepokojeně. Někdo sebere odvahu a zkusí otevřít dveře; zjistí, že jsou zamčené. Seženou potřebné vybavení, páčidlo, železnou tyč, beranidlo, staré vězeňské okovy, a v té chvíli už oba bezpečnostní týmy zachvátí panika. Jakmile vyrazí dveře, nahrnou se do prázdné kaple, uvidí dveře vzadu – zapomněli jsme je zavřít a zamknout! Sestoupí po schodech, projdou tunelem, ale mnohem rychleji než my, poběží, budou zakopávat a strkat jeden do druhého.

Odhadoval jsem, že máme ještě tak zhruba hodinu.

„Co teď?“ řekl papež u mého pravého ramene.

„Teď se buď Rosa vynoří ze tmy, anebo si vezmeme taxíka zpátky do Vatikánu a vzdáme se.“

„Tam – vidím ji! Eccola!“

Papežova paže objala má ramena. Žena, která se vzdáleně podobala mé manželce, stála na chodníku asi sto metrů od nás. Zahvízdal jsem dva tóny, starý signál. Otočila se, zvedla obě ruce a zamávala nám. Spěchali jsme k ní.

9

Po jednadvaceti letech manželské blaženosti jsem dokázal poznat, kdy je moje žena nadšená: poskakovala na módních vysokých podpatcích, šťastně mávala a dlouhé černé vlasy se jí na zádech pohupovaly ze strany na stranu. Toto byla, napadlo mě, když jsme se blížili, přesně taková eskapáda, jakou Rosa vždy milovala. Uvědomil jsem si také, že to byl právě tento druh poněkud riskantní zábavy, který z našeho manželství postupem času, záhadně a naneštěstí, vyprchal. Když jsme spolu chodili, když jsme byli čerstvě oddaní a stále mladí, dokonce i když se nám narodilo dítě, stále v nás přebývalo jakési duchovně požehnané dobrodružství. Ze začátku jsme jezdívali na pláž až do Agrigenta a milovali jsme se v písku ve dvě ráno. Svatební noc jsme protančili s přáteli a když vyšlo slunce, upořádali jsme improvizovaný běžecký závod kolem Kolosea ve svátečních šatech. O půlnoci jsme večeřeli při svíčkách na malinkém balkónku našeho bytu. Líbali jsme se bez příčiny, v obchodě s oblečením, před kostelem po mši. Později, podobně jako to dělali rodiče se mnou, jsme sbalili Annu Lisu a naskočili na osobní vlak do Kalábrie, bez rezervací, jen s důvěrou, že to nějak dopadne. A vždycky to dobře dopadlo. Tehdy jsme měli velmi málo peněz, ale na tom nezáleželo. Našli jsme si pokoj v malém agriturismo anebo v levném hotýlku, nakupovali jsme na tržnici a vařili si jednoduchá jídla. Chodili jsme na túry po suchých kalábrijských kopcích a pořádali polední pikniky s ovocem a sýrem a chlebem a vínem, posadili jsme naši malou holčičku mezi sebe a krmili ji kousky broskve a doušky vody, učili jsme ji slova, vyměňovali jí pleny, šťastně jsme se s ní točili v kruhu, zpívali jsme jí písně. V létě jsme jezdívali autobusem na pláž a hráli si ve vlnách; v zimě jsme jezdili vlakem do Trenta a sjížděli na sáňkách z kopce. Jednou, když jsem vydělal trochu víc peněz, vzali jsme naši desetiletou dceru do Ancony a zarezervovali jsme si plavbu trajektem do Chorvatska na prodloužený víkend.

A postupně jsme nějak začali zapomínat takové věci dělat. Anna Lisa vyrostla. Přišla školní představení, návštěvy lékaře, taneční vystoupení, setkání s přáteli, všechno naplánované, naprogramované, předvídatelné. S rostoucí popularitou online cestovních rezervací jsem začal mít potíže udržet svůj podnik nad vodou, což znamenalo, že jsem pracoval víc hodin. Rosa si otevřela malé kadeřnictví a za měsíc už prosperovala. Do roka si otevřela druhý salón; její podnikání rostlo a rostlo; teď už jsme byli neustále zaneprázdnění, oba dva zaměstnaní, nedělali jsme nic dobrodružnějšího, než že jsme zašli na večeři do restaurace, dali jsme si jednu dvě sklenky vína a pak jsme se vrávoravě vraceli domů do postele.

Něco z toho bylo přirozené – život se mění, povinnosti přibývají, vášeň chladne: dlouholeté manželské páry netráví mnoho času líbáním v obchodech s oblečením. Ale Rosa a já jsme jednoznačně přestali zalévat zahradu naší lásky, a ta zchřadla.

Lítostivé přemítání brzy nahradilo něco jiného: dobře známý nával podráždění. Jak jsme k Rose my tři přistoupili, uviděl jsem, že moje žena, jinak inteligentní žena, nepřijela obyčejnou dodávkou, jak jsem jí doporučil, nevzala si svůj dosti běžný Fiat SUV, ale stála vedle Quattroporte, největšího sedanu Maserati. Elegantního závodního vozu. Mnohem vhodnějšího pro bohatého svobodného mladíka než dvojici svatých mužů. Nebyl jsem si jistý, ale ve světle pouličních lamp vypadalo auto limetkově zelené, s aerodynamickou, smyslnou karosérií a stříbrnými pruhy po stranách. Žádal jsem ji o něco nenápadného, a co udělala Rosa? Přijela, paličatost sama, tím nejméně vhodným vozidlem v celé střední Itálii!

Místo vděčného pozdravu mi ze rtů unikl drsný šepot. „Roso! Ma che stavi pensando?“ Co sis myslela?

„Teď ne, lásko,“ řekla klidně. Až příliš klidně, pomyslel jsem si. Její nadšení z našeho příchodu se přetavilo v meditativní výkonnost. Objala mě, vřele, rychle a řekla: „Prosím tě, představ mě svým hezkým přátelům.“

„Svatého otce znáš.“

Rosa se mírně uklonila a podala mu ruku. Papež ji objal a pevně k sobě přitiskl, jako kdyby byla jeho sestra a on se vracel z války.

„A toto je Jeho Svatost dalajláma.“

Rosa sepjala dlaně a uklonila se v pase. Dalajláma jí poklonu vrátil.

„Dej mi svůj telefon, Paolo,“ řekla, když bylo představování u konce. Vytáhla z kabelky malý igelitový sáček.

„Proč?“

„Protože má GPS čip. Schovám ho rovnou tady.“ Nechala mobil vklouznout do sáčku a zastrčila ke kořenům keře na kraji chodníku.

„Zničí se. Jak budu moct někomu zavolat, když...“

„Zamysli se, miláčku,“ řekla.

Zamyslel jsem se. Řekl jsem: „Dobrá,“ a pak: „A teď jedem! Autem, které je absolutně nezapomenutelné. Stříbrné pruhy! Maserati! Co sis myslela? Co je to za bláznovství?! Vaše Svatosti, nastupte si, rychle!“

„To auto se mi moc líbí!“ prohlásil dalajláma, čímž celou situaci ještě zhoršil.

Svatí muži nasedli dozadu, moje maličkost láteřila na sedadle spolujezdce: „Neuvěřitelné! Chtěl jsem dodávku, něco...“

„Můj milý manželi.“ Rosa se ke mně otočila s přehnanou trpělivostí a já jsem v záři pouličního osvětlení uviděl, jak je stále krásná; kultivovanou, zralou, nedokonalou krásou – s velkým nosem, tmavýma očima, smyslnými rty –, přesto krásou, která mě vzala jako vždy za srdce a pevně ho sevřela. Ještě Maserati nenastartovala. „Můj sladký, nevinný, naivní manželi, kterého vzdálilo od reálného světa jeho nové postavení, dovol mi položit ti otázku: Který z nás, ty anebo já, toho ví víc o přestrojení?“

„Ty, v poměru tisíc ku jedné.“

„Přesně tak. A kdyby se dva slavní muži, asketičtí, prostí, skromní, svatí muži, chystali uprchnout, jaké auto by si stoprocentně nevybrali?“

„Sexy Maserati Quattroporte,“ řekl jsem, „které muselo stát sto tisíc eur.“

„Sto padesát tisíc,“ řekla hrdě. „A kdyby tě to náhodou zajímalo, není moje, je půjčené. Od dobrého přítele, taky slavného, ale ve velice odlišném oboru. Mám ho na týden.“ Vytáhla z prostoru mezi sedadly dvě golfové kšiltovky. „Ecco,“ řekla a podala je dozadu svatým mužům. „Prosím, každý si dejte jednu. Prozatím. Brzy najdeme lepší způsob, jak vás zamaskovat.“

„Čepice udržuje hlavu v teple!“ zvolal dalajláma.

Nedokázal jsem se na něj ani podívat.

Rosa počkala, dokud se papež a potom i dalajláma neproměnili v golfisty – připadalo mi to poněkud znesvěcující – a pak vrhla dozadu oslnivý úsměv a řekla: „A teď, Vaše Svatosti? Co si přejete?“

„Útěk,“ řekl dalajláma, jako kdyby si opakoval slovíčko, které se právě naučil.

„Ano, malé prázdniny,“ dodal papež. „Čtyři dny. Chci, aby si můj host prohlédl krásnou italskou krajinu. Sám ji chci taky vidět. Přejeme si jen být na chvíli normální. Obyčejní lidé. Mám nějaké nápady, kam musíme jít, ale prosím bez ochranky, fotografů a reportérů. A žádné formality!“

„Žádné formality!“ připojil se dalajláma.

„Výborně!“ řekla Rosa nadšeně. „Můžu jet s vámi?“

„Roso!“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ řekl papež. „Samo sebou. Vlastně, když Paolo poprvé přišel s tím nápadem, věděl jsem, že tajně přemýšlí, že by tě vzal s námi. Pod maskou zbožné skromnosti se skrývá pěkný lišák.“

Rosa po mně šlehla samolibým úsměvem a v další vteřině se vyřítila z parkoviště do římských ulic, jako kdyby k nám chtěla záměrně přitáhnout pozornost všech dopravních policistů.

Hlavou se mi honila papežova slova: „Když Paolo poprvé přišel s tím nápadem“, „pod maskou zbožné skromnosti“ a „pěkný lišák“. Jakkoli poctivá byl duše, poctivá a dobrá, napadla mě hříšná myšlenka, že si tím Svatý otec možná nechává pootevřená zadní vrátka. Kdyby to nakonec špatně dopadlo, opravdu tragicky – kdyby například kurie usoudila, že kvůli jeho nezodpovědnému útěku anebo bláznivým snům už pontifika nelze považovat za příčetného, a kdyby se odhodlala k bezprecedentnímu kroku hlasování o jeho odvolání –, papež by vždycky mohl tvrdit, že to byla z jeho strany jen chvilková slabost a že jen podlehl bratrancovu bezbožnému návrhu. A potom by se jeho tajemník, brzy nechvalně proslulý Paolo dePadova, objevil na obálkách bulvárního tisku po celém světě, s želízky na rukou, jak ho vyvádí z Vatikánu policejní hlídka.

Uháněli jsme po bulváru Lungotevere, s Tiberou po levé straně. Provoz byl tou dobou slabý, ale Rosa, z důvodů známých jen jí, cítila potřebu předvádět se před svatými muži a přejížděla z pruhu do pruhu, jako kdyby se vyhýbala neexistujícím automobilům a motocyklům, nečekaně sešlapávala spojku a měnila rychlost. Projížděla semafory ve chvíli, kdy už blikla červená, řítila se v těsné blízkosti kolem dodávek zaparkovaných u chodníku, jako kdyby neexistovala možnost, že nějaký řidič náhle otevře dveře, které proletí naším čelním sklem a v letu mi uříznou hlavu.

Měl bych asi vysvětlit, že moje Rosa byla plodem svých neapolských rodičů. Do Říma přijela studovat historii, po prvním ročníku se do mě zamilovala, a nikdy už město neopustila, nikdy nedokončila studium a nikdy toho nelitovala. Chtěla, abychom doma mluvili anglicky. „Bude prima, když bude Anna Lisa bilingvní,“ tvrdila. Souhlasil jsem. Sám jsem si chtěl uchovat svou americkou angličtinu. Ale navzdory uklidňujícímu účinku tohoto vyloženě logického jazyka zůstala Rosa v jádru Italkou. Nebo lépe řečeno Neapolitánkou.

Pro ty, kteří dobře neznají Itálii, Neapolitánci jsou něco jako jiný živočišný druh. Podobají se Římanům stejně, jako se Římané podobají Berlíňanům. Chci říct, že je to divoký národ. Dokonce i jejich kuchyně je divoká – kořeněná, smyslná, směs kulinářských tradic od Řecka přes Střední východ po Afriku, všechno naházené do jednoho hrnce a podávané s teplým chlebem a těžkým červeným vínem. Mluví příliš hlasitě a mají sklon dát se do zpěvu v ten nejméně vhodný okamžik. Jejich dialekt, plný š a æ a slov, jejichž koncovky byly uťaty a zahozeny do chřtánu Vesuvu, zní jako kdyby mluvili s plnými ústy... což často dělají. Neapolitánci jsou šťastní lidé, ale je to štěstí tančící na hraně chaosu. Budou vás znát tři minuty a už vás pozvou na noc k sobě domů, pohostí vás jídlem a vínem, nabídnou vám, abyste šli za kmotra jejich čerstvě narozenému vnoučeti. Svlékli by kvůli vám poslední košili, a to doslova. Ale zkuste je přinutit, aby vlaky jezdili načas nebo aby oni stáli spořádaně ve frontě nebo neparkovali na zákazu stání nebo dorazili na schůzku, která je v jednu hodinu, dřív než ve čtvrt na tři!

Tato neapolská stránka mé ženy byla částečně zdrojem našich problémů, součástí naší špatné minulosti. Vyrostl jsem v severní Itálii a jako mnoho seveřanů jsem byl dochvilný, spořádaný, napůl germánský, mluvil jsem potichu a věcně. Zato moje žena, s její horkou jižanskou krví, chodila soustavně pozdě, byla milým způsobem nepořádná, její hlas jste rozpoznali jako první, když jste vešli do přeplněné místnosti, ráda si dopřála víno k obědu i večeři a byla známá tím, že to s pitím občas přehnala.

Byla to také žena, která v souladu s úžasnou italskou tradicí věřila, že pravidla silničního provozu existují z jediného důvodu – aby se porušovala.

„Jedeme do Neapole?“ zeptal jsem se, protože jsem si všiml, že míříme na jih, a doufal jsem, že moje otázka, prodchnutá ironií, ji možná přinutí na chvíli zpomalit.

„Neapol!“ prakticky vykřikla. „Ha! Rodiče by okamžitě všem řekli, co mají za hosty. Půlka města by se sešla u nich v obýváku.“

„Tak kam? Do Monte Carla na závody formule jedna?“

„Nikam, Paolo! Nikam – alespoň dokud se nám nepodaří zneviditelnit obě Svatosti!“

Dalajláma se naklonil dopředu, do prostoru mezi předními sedadly, a prohlásil: „To je pro mě velice zajímavá představa, být neviditelný.“

„Zbaven svého já!“ vykřikla Rosa.

„Ano, ano, úžasné. Výborně!“ řekl dalajláma a opět se zahihňal. Spokojeně se stáhl zpět na svoje sedadlo, ruce složené v klíně. Pozoroval jsem ho koutkem oka. Znovu se natáhl dopředu a poplácal mě po rameni. „Tvoje žena je velmi pokročilá duše,“ oznámil mi. „Téměř osvícená.“

„To vím odjakživa,“ odpověděl jsem.

„Vstoupila do proudu.“

„Ano, Vaše Svatosti,“ řekl jsem, ačkoli jsem neměl nejmenší tušení, o kterém proudu to mluví. Otočil jsem hlavu úplně a setkal se s papežovým pohledem. Mrkl na mě, usmál se a ukázal mi palce nahoru. Napadlo mě, že oba dva možná překročili tenkou hranici příčetnosti v důsledku tíhy své zodpovědnosti. Možná že existuje něco takového jako nadmíra modliteb.

„Jedeme do jednoho z mých salónů,“ oznámila Rosa. „Čeká tam na nás můj nejšikovnější společník. Mario. Je tam tajný vchod a tajná místnost vzadu, kde děláme slavné hvězdy. Pro nás je to jako stvořené.“

„Co to znamená: děláme?“

„To uvidíš, amore mio,“ řekla, když jsme svištěli v zatáčce na dvou kolech. „Věř mi.“

10

Nedaleko jihovýchodního okraje města Rosa ostře zahnula doprava, do úzké ulice v rezidenční čtvrti, a pak asi v polovině odbočila, už ne tak prudce, doleva do uličky plné zaparkovaných aut. Na konci se slepá ulička rozšiřovala jako klobouk hřibu a nabízela třímístné parkovací místo. Moje téměř osvícená žena zaparkovala Maserati na jednom z nich, odvedla nás k zadní části činžovního domu, odemkla dveře a nechala nás vstoupit. Předsíň vedla do místnosti s velkými zrcadly, dvěma kadeřnickými křesly a třemi pohodlně působícími pohovkami z červené kůže podél jedné zdi. Nad pohovkami visely zarámované plakáty nejslavnějších italských filmových hvězd: Sophie Lorenové a Marcella Mastroianniho a Carla Manciniho a Alessandry a Giuliany Sardegniových – svatých odlišné víry, tváří, jež každý Ital zná a miluje. Můj bratranec a jeho host zůstali na okamžik stát uprostřed místnosti, s golfovými čapkami zapomenutými na hlavách, a prohlíželi si vyretušované portréty.

Papež měl na sobě hladké černé kněžské kalhoty a černý svetr, na kterém stále viselo několik cárů pavučin. Kartáček na zuby mu vykukoval štětinatou hlavičkou ze zadní kapsy. Těsně vedle něj, v zaprášené vínově červené róbě, stál druhý velký muž naší doby. Na několik sekund, když studovali zarámované tváře, jsem měl pocit, že se zastavil čas. Byl to pocit, jako by byli zachycení na surrealistické fotografii – oba dva působili tak nepatřičně v místnosti zasvěcené povrchnostem. A přesto mě napadlo, že podobně jako u těch lidí na zdech, překryli jsme lidskost obou svatých mužů nátěrem slávy. Dívali jsme se na ně a viděli jsme něco víc než lidskou bytost: snad odraz našeho vlastního potenciálu k velikosti, k duchovní velikosti. Postavili jsme je na piedestal, abychom si připomínali, že část nás samotných existovala ještě před malicherností a průměrností všednodennosti.

Stočil jsem pohled k Rose. Ve tváři se jí zračila únava – vůbec nespala – ale byla šťastná. Věnovala mi úsměv, který jsem si nezasloužil. Bylo to ze staré lásky. Zjizvené a nedokonalé a krásné, rozhodně ne retušované.

Místnost voněla kávou a chemikáliemi. V Rosiných salónech jsem byl dříve samozřejmě mnohokrát. Obecně vzato, muži, kteří tam pracovali, spadali do jedné kategorie – byli citliví, kreativní, štíhlí, oblékali se svérázně. Ale muž, který k nám přicházel z přední místnosti, by mohl být hráčem ragby anebo amerického fotbalu, anebo hvězdou bulharského národního vzpěračského družstva. Rosa ho představila jako Maria. Uklonil se svatým mužům a potřásl mi rukou v drtivém stisku. Mario vypadal jako kterýkoli z papežových bodyguardů – o hlavu vyšší než já, o dobrých dvacet kilo těžší, s obrovskými rameny a bicepsy rýsujícími se pod modrým tričkem. Hlavu měl oholenou, obličej opálený jako Berlusconi, jen mnohem přirozenějším způsobem. Všechno na něm bylo velké – oči, nos, ústa, šíje. „Řikal sem si, že možná budete vospalý,“ řekl hlubokým basem a tak nespisovnou italštinou, že rozhodně neprozrazovala hlubokou inteligenci, „tak sem udělal kafe.“

Než jsem mu stačil říct, že ani papež ani dalajláma neholdují kofeinu, rozdal čtyři hrníčky na podšálcích. Hodil jsem do sebe svoje espresso. Papež a dalajláma zdvořile usrkli, pak znovu, pak ještě jednou. Veškerá stravovací pravidla byla evidentně zrušena.

„Kdo jde jako první?“ zeptala se Rosa. Chi va per primo?

Ukázala na papeže. Se svaly na pažích mrskajícími se jako tlusté ocásky aligátořích mláďat ukázal Mario Svatému otci, aby se posadil do jednoho z křesel. Sundal mu kšiltovku a postavil se za něj s rukama na papežových ramenou, v postoji, kterému podle mě k dokonalé uctivosti hodně chybělo. Skláněl hlavu hned na jednu, hned na druhou stranu, jak se rozhodoval, co za kouzelný trik provede. „Biondo, penso,“ řekl, zjevně mé ženě. Blond, vytušil jsem. „Blonďatou paruku spletenou s jeho vlasama. Světlej knírek a bradku, možná taky kotlety. Chci, aby vypadal jako ňákej turista, třeba z Belgicka nebo Švédska, kterej přijel za mladejma italskýma holkama.“

„Mario,“ řekl jsem, „je to Jeho Svatost, papež. Laskavě se zdrž všeho svatokrádežného.“

Mario svraštil obočí; nerozuměl jedinému slovu.

„To je v pořádku, Paolo, v pořádku,“ řekl papež. „Všechno je to v duchu našeho dobrodružství. Já vím, co myslí... A kromě toho se jmenuje stejně jako můj otec. Musí to být dobré znamení.“

„A pokud de vo toho druhýho,“ pokračoval Mario, který se nenechal vyvést z konceptu, „myslim, že potřebuje hnědou paruku, možná krapet rozcuchanou. V každým případě dlouhý háro. Měl by vypadat jako bohatej maník, kterej nechce ukazovat naditou šrajtofli, viš, co myslim. Třebas rocková superstár. Možná bychom mohli něco udělat s barvou jeho kůže, jesli pojedete na jih, aby zapad, ne?“ Zasmál se vlastnímu špatnému vtipu. „Jedete na jih, šéfová?“

„Ještě nevíme.“

„No, v každym případě mu musíme sundat ty suprový brejle. Aby nebyl k poznání. A taky našpulit pusu, udělat něco s tvářemi a zakulatit voči.“

„Sundat brýle znamená, že neuvidím,“ řekl dalajláma. Ale řekl to potěšeně, jako člověk, který by si chtěl od vidění na chvíli odpočinout, který toho už viděl dost.

Dalajláma se posadil do druhého křesla. Mario mu vřele stiskl ramena a pak se vrátil k papeži a pustil se do práce. Sedl jsem si na jednu z těch kožených sedaček. Po chvíli za mnou přišla Rosa a uvelebila se vedle mě.

„Je to mistr,“ řekla vesele. „Sleduj.“

„A taky je chytrý,“ zabručel jsem.

Strčila do mě loktem a zakřenila se. „A máme tady tuny věcí. Tuny. Make-upy, paruky, šaty, boty, na co si jen vzpomeneš. Chodí sem kostyméři a nechávají tady svoje rekvizity, někdy na dlouhá léta. Někdy je tady zapomenou úplně. Našla jsem tam i ty golfové čepice.“

Po několika vteřinách vyskočila, odešla nám udělat další espresso a vrátila se s ním.

Mario držel v rukou světlou paruku a jemně ji nasadil na pontifikovu plešku. Otáčel s ní sem a tam, pročísl ji prsty. „Musíme nabarvit ty bílý vlasy na okrajích, Vaše Svatosti. Mám na to vaše svolení?“

„Samozřejmě, Mario. Cokoli chceš.“

Mario papeže s křeslem hbitě otočil, naklonil ho dozadu a pak umyl a nabarvil to, co mu zbylo z vlastních vlasů, do odstínu ladícího s parukou. Dalajláma vedle něj fascinovaně přihlížel a prsty přitom probíral šňůrku hnědých korálků, které vytáhl z kapsy roucha. Následovalo lepení paruky, bradky a kníru, česání a zastřihávání, aby porost na slavné tváři působil přirozeně. Zatímco lepidlo schlo, pustil se Mario do práce na buddhistické polovičce z dvojice na útěku. „Ty brejle můžem nechat, když je skováme za tohle,“ řekl a zvedl trapně obrovské sluneční brýle s vyrytým jménem slavného designéra. Dalajlámovu holou lebku pak skryl pod středně dlouhou paruku v barvě sůl a pepř, ve stylu účesů rockových muzikantů. Jeho středně hnědou pleť napudroval, takže odstínem pleti připomínal mě po měsíci u moře. Pak pokračoval s pudrováním rukou a předloktí, dokud nedosáhl stejného odstínu. Nakonec mu na jedno ucho přicvakl klipsovou náušnici, ale pak si to rozmyslel a sundal ji. „Stačí málo a člověk to přežene,“ řekl.

Po devadesáti minutách se v zrcadlech odrážela veselá dvojice společně cestujících přátel, jeden ze severu Evropy, druhý z jihu, oba již za horizontem vrcholné fyzické formy, nicméně zdravě vypadající a připravení na jízdu po diskotékách a plážích.

„Neuvěřitelné,“ řekl jsem Rose.

„Že jo?“ Už zase byla na nohou, jednu ruku na Mariově širokém rameni. Napadlo mě – Bože, odpusť mi – jestli náhodou nejsou milenci „Mám tady ve vedlejším pokoji hromadu oblečení,“ řekla moje žena. „Včera večer, potom cos mi zavolal, Paolo, jsem dala dohromady několik outfitů. Velikosti jsem jen odhadla, ale měly by být víceméně oukej. Oba budou trávit spoustu času v autě, budeme se snažit držet je trochu stranou. Ale musíme mít s sebou taky něco na převlečení.“

„Plavky,“ navrhl jsem, protože miluji plavání v přírodě. „Holicí soupravy.“

Rosa přikývla a zmizela ve vedlejší místnosti.

Papež s dalajlámou vstali z křesel, zírali na sebe do zrcadla a oba propukli v smích. Stáli bok po boku, blaženě se usmívali a objímali se kolem ramen. Rosa se znovu objevila a vyfotila je Mariovým mobilem. „A teď ty,“ řekla a obrátila se ke mně.

„Ano, ano!“ zvolal papež. „Paolo, pojď sem!“

„Proč? Proč nemůžu prostě zůstat sám sebou?“

„Protože by tě někdo mohl poznat,“ řekla Rosa. „Jakmile zjistí, že papež zmizel a že tys taky zmizel, dají si dvě a dvě dohromady a napadne je, žes ho někam unesl a budeš žádat výkupné. Tvoji nepřátelé ve Vatikánu toho hned využijí. Tvoje fotka bude všude, v televizi, v novinách: Únosce dePadova hledán policií v souvislosti s papežovým zmizením.“

Říkala to se širokým úsměvem, ale můj prázdný žaludek byl potažený jen espressem a ten vtip mu moc nesedl.

„Budeme tě muset taky zamaskovat, amore. Mario na tobě zapracuje a já zatím vezmu svaté vedle a podíváme se, co tam pro ně najdeme za oblečení a holení a podobně. Mario mi taky dá nějaký make-up s sebou, protože vás budu muset trochu vyspravit, pokaždé když se oholíte. Vaše Svatosti, bude vám vadit nosit kalhoty?“

„Od té doby, co jsem byl malý kluk, jsem je na sobě nikdy neměl,“ svěřil se dalajláma.

„No, to roucho by vás okamžitě prozradilo.“

„Ty korále asi taky,“ doplnil Mario.

Další smích. Ti tři zmizeli. Posadil jsem se do křesla a díval jsem se na svůj obličej v zrcadle – šedé vlasy, zahnutý nos, oči, které působí buď velmi unaveně, anebo velmi laskavě. Líbil se mi takový, jaký byl. Ale Mario už zaujal postavení za mými zády, obrovské ruce na mých ramenou, a přemýšlel a zvažoval. Vypadalo to, že buď už byla jeho rozsáhlá mentální energie zcela vyčerpána vzhledem k pozdní hodině, anebo pro něj něco na mém obličeji představovalo nepřekonatelný problém.

Nakonec promluvil: „Vadilo by ti, kdybych z tebe udělal jednoho z lidí z lodi?“

To, co Mario nazval „lidmi z lodi“, byly ubohé trpící duše, které prchaly před smrtí hladem a válkami a riskovaly nebezpečnou cestu přes Středozemní moře v naději, že v Evropě najdou cosi, co se bude podobat slušnému životu. Ti, co nezahynuli při plavbě, se vylodili v jižní Itálii, kde se jim nedostalo zrovna nadšeného uvítání. Připlouvali na otevřených člunech nejčastěji z Libye, někdy z Tunisu anebo Maroka anebo Sýrie, někdy ze subsaharské Afriky, a potulovali se po ulicích, na kost vyhublí a vyděšení.

„Moc se mi ta představa nezamlouvá,“ řekl jsem hned, jak to nadnesl. „Čiší z toho nedostatek respektu, jako kdybychom zneužívali ty nejchudší pro naši vlastní zábavu.“

Mario na mě tupě zíral v zrcadle.

„Právě naopak!“ řekla Rosa, jak jsem tušil. „Pochopíš, co tihle lidé prožívají, dennodenně. Budeš s nimi víc soucítit, amore.“

„Já už s nimi soucítím. Stejně jako spousta Italů. Kupuji jim jídlo, kdykoli je potkám na ulici. Dávám jim peníze. Zrovna minule jsem...“

„Myslím, bratranče,“ vložil se do toho papež, „že bys takový převlek mohl využít jako duchovní cvičení.“

„Ano,“ přidal se dalajláma. „Ano, velmi. Cvičení.“

„Ale budou na mě zírat, vysmívat se mi. Někteří lidé mě budou okamžitě nenávidět, bez důvodu, jen proto, jak budu vypadat.“

„Přesně tak,“ řekl Svatý otec. Pokývl Mariovi a svalovec se pustil do práce.

11

Ve tři čtvrtě na sedm ráno, po devadesátiminutovém martyriu v podobě umývání, stříhání, natáčení, barvení a vmasírovávání tajemné vodičky do kůže na obličeji, krku a rukou, ze mě byl ospalý a o trochu hezčí dvojník Muammara Kaddáfího. Vlasy jsem měl poprvé za desítky let znovu černé, pleť, působící přirozeně, olivově snědou. Nějak, pomyslel jsem si, se Mariovi podařilo, že vypadám hubenější a slabší než neblaze proslulý diktátor, a vzbuzuji spíš politování než hrůzu. Působil jsem bezmocně. Křehce. Jak jsem tak zíral na své nové já, skutečně mě zaplavila vlna soucitu. Poprvé v životě budu vyčnívat z davu... a nikoli v tom dobrém smyslu slova. Stanu se magnetem zloby, snadným cílem. V té době bylo málo dobrých pracovních míst, které se daly sehnat v naší bel paese; náš skvělý životní standard každý měsíc klesal. Lidé budou obviňovat mě a ty, kteří vypadají jako já, místo aby obviňovali Silvia Berlusconiho a jeho zkorumpované a zkažené kumpány z parlamentu. Už jen to pomyšlení stačilo, aby mě zahalil závoj strachu.

Tou dobou už byl papež, jehož slavná brada a vysoké čelo byly nyní schované za prameny světlého porostu, oblečený do lehkého, elegantního modrého obleku se zářivě zlatou vázankou a v draze vypadajících černých polobotkách, vyleštěných jako dva démanty. Spíše než šťastného Dána teď připomínal podnikatele z Frankfurtu připraveného uzavřít obchod. Přemýšlel jsem, jaký má z toho všeho pocit, ze své proměny, a chtěl jsem se ho na to zeptat, ale zdálo se mi, že je uchvácen dravým proudem štěstí. Začalo to myšlenkou, ta myšlenka nějak záhadně zplodila představu, ta představa se proměnila v řeku a on v té řece spokojeně plul, dolů po schodech, tunelem, až do zadní místnosti kadeřnického salónu na jihu Říma. Pro jednou neměl naplánovanou a naprogramovanou každou minutu; a kupodivu, teď když si nemusel dávat pozor, co řekne, mluvil velmi málo (i když v jednu chvíli poodešel stranou se svým růžencem a tiše pronesl ranní modlitby).

Vypadalo to, že dalajláma vstoupil do stejného proudu, byli jako dva kamarádi z dětství na zakázané vodácké výpravě. Rosa ho oblékla do designových džínů, téměř nových tenisek, trička s límečkem a kašmírového svetru světle šedozelené barvy Jaderského moře. Fotila momentky, smála se a žertovala o mužích přinucených nosit kalhoty. Mario seděl v jednom z křesel, popíjel kávu, pažní svaly uvolněné, a zářil jako režisér úspěšné hry při premiéře.

„Báječné, báječné,“ přerušil papež mlčení. Když se otočil ke mně, vyprskl smíchy. „Podívej se na sebe, bratranče! Tvoje žena je génius! Mario je génius! Nikdo nikdy neuhodne, kdo jsme!“

Než jsem stačil říct: „Doufám, že ne, Vaše Svatosti,“ a navrhnout, aby se Rosa taky přestrojila, oznámila: „Už je světlo. Můžeme tady zůstat a blahopřát si celý den, anebo vyrazíme.“

„Správně,“ řekl papež. „Mám pár nápadů.“

„Kamkoli bude libo, Svatý otče.“

Papež se mi podíval do očí, pak se podíval na Rosu, na dalajlámu, na chvíli se odmlčel a pak sebevědomě prohlásil: „Na východ.“

12

Pod make-upem mi bylo horko a navíc jsem na tom po psychické stránce nebyl nejlépe. Cítil jsem, jak mi po zádech stékají čůrky potu, ale Mario mi řekl, ať si nedělám starosti, že samoopalovací přípravek je voděodolný a vydrží přinejmenším týden, pokud se nebudu moc drhnout ve sprše anebo se potit, jeho slovy: „Jako divoký prase“. Jak jsme vyjížděli ze slepé uličky, zářil Rose na tváři úsměv, který by se dal nejlépe popsat jako vítězný. Snažil jsem se na ni nedívat. Takto to podle mě funguje mezi lidmi, kteří se znají dost dlouho: každé gesto a každý výraz jsou důvěrně známé a snadno předvídatelné. Takový druh úsměvu je jako jiskra hozená do suchého listí; během vteřiny vzplane oheň vzpomínek – sladkých anebo hořkých. V té negativní variantě pracuje v takové chvíli minulost proti vám: vaše trpělivost není chráněna tlumícími polštářky proti nárazu; stačí jeden samolibý úsměv a zaútočí na vás stovky starých, bolestných scén.

Nebe oživovaly první paprsky slunce, ale Italové rádi dlouho spí, takže ulice ještě nebyly přecpané obvyklou sestavou nejrůznějších dodávkových vozů, kvaltujících skútrů Vespa a evropských automobilů. Za pomoci kůží potaženého volantu a nablýskané řadicí páky nás Rosa vezla srdcem římského Centro Storico se sebejistotou ostříleného taxikáře.

„Co je pro mě nejzajímavější,“ řekl dalajláma, když jsme míjeli Koloseum, „je, že tato budova – jak jí říkáte?“ Rukou naznačil kruh.

„Koloseum.“

„Ano. Přemýšlím, před kolika lety – dvěma tisíci? – dokázali lidé na Západě postavit něco tak úžasného jako toto. I dnes máte cesty, stroje, léky, které my nemáme. Použili jste sílu mysli, abyste vybudovali všechny tyto věci, že ano? Na Východě nemáme tak dobré cesty, tak krásné budovy, ani tolik léků jako vy.“ Odmlčel se, zdálo se, že smutně, ale pak dodal: „Po všechny ty roky jsme my používali sílu mysli na to, abychom se dostali do hlubokých stavů meditace, naučili se nebát smrti a utrpení, abychom pochopili, že ve skutečnosti nejsme toto tělo, a pozvedli naše vědomí na vyšší úroveň života. Možná že jednoho dne se tyto dva světy spojí, Západ a Východ.“ Šťastně se zasmál při té představě. „Dobré lékařství a velké budovy, ale také hluboká meditace. To je můj sen.“

„Krásná představa,“ řekl mu papež. „Představa, kterou by sám Ježíš obdivoval.“

„Možná to je důvod, proč jsme teď tady spolu,“ napadlo dalajlámu. „Proč jsme utekli.“

V tu chvíli řidič před námi udělal myšku, Rosa bouchla do klaksonu a potichu zaklela v neapolitánštině.

Projížděli jsme bláznivou dopravou po starobylých ulicích Říma. Miluji věčné město, jeho městskou krajinu a neuspořádaný architektonický půvab. Kamkoliv se otočíte, najdete upomínky na staré Římany – geniální a výstřední národ. Tady je Koloseum, tam polámané sloupy Fóra, kousek dál Pantheon, kde se muži v rouchách dohadovali, který nový zákon přijmout a který další národ dobýt, a pak se vrátili ke svým hostinám a orgiím. Moderní Itálie vznikla z tohoto dědictví. V lidech se stále dá najít dotek génia, pomyslel jsem si a očima přelétl osazenstvo Maserati. Stále si dopřávají hojnost jídla, a také sexu; a i když dobývání je už dávno minulostí a roucha se už nenosí – leda v kostelích – politici se stále hádají a naparují. Protože žijeme neustále obklopeni akvadukty, chrámy a muzei s těmi nejkrásnějšími uměleckými díly na světě, jsme, my Italové, pevně spjati s historií; minulost k nám promlouvá, i když spěcháme po ulici s mobilem u ucha, anebo se řítíme ve sportovním autě tak designovém, že připomíná výtvor z vesmíru. Jsme k minulosti připoutaní, jsme v ní zakotveni; Neronové, Caezarové a Mussoliniové nás pozorují, kamkoli jdeme.

Historie, to byl Rosin studijní obor na univerzitě, než školy nechala a provdala se za mě, a já jsem vždy s nadšením poslouchal, jak vypráví o bolestné i slavné italské minulosti.

Trvalo nám jen několik minut, než jsme se vymotali z historického centra. Odbočili jsme na silnici 533, která nás vyvedla z města východním směrem, podél obchodů, billboardů a levných hotelů – římským předměstím – a pak zamířila k úpatí Apenin. Seděl jsem na místě spolujezdce, od ženy mě oddělovala řadicí páka a opěrka z jemné kůže, na které spočíval její obnažený pravý loket. Možná to bylo tím espressem anebo nedostatkem spánku, ale cítil jsem se jako zelektrizovaný, hyperbdělý. Oči, uši, a dokonce i uměle opálenou kůži na rukou jsem měl naladěné na nějakou novou frekvenci, a uvažoval jsem, jestli tohle není ten pocit, který v lidech kolem sebe vždy vzbuzují papež a dalajláma. Viděl jsem návštěvy, které se v přítomnosti Svatého otce roztřásly, dospělé muže i ženy, kteří vypadali, jako by měli omdlít, jen proto, že stáli metr od něj nebo že se dotkl jejich ruky či políbil jejich dítě. Někteří doopravdy omdleli. Jakkoli jsem ho obdivoval, jakkoli jsem měl rád jeho společnost, papež byl pořád můj bratranec; znal jsem ho jako malého kluka v rozedraných krátkých kalhotách na pláži v Mar de Ajó. Necítil jsem zrovna posvátnou úctu, když jsem seděl proti němu ve čtvrtek ráno u snídaně a pojídal belgickou čokoládu s hruškami.

A přesto musím přiznat, že od okamžiku, kdy jsem ho uviděl spolu s dalajlámou v pokoji Panny Marie, něco ve vnímání našeho okolí se pro mě změnilo. Tam, na předním sedadle Maserati, jsem to znovu pocítil. Všechno se naplnilo jasem a zároveň rozechvělo, jako kdyby částice atomů kolem nás zachvátilo elektronické vzrušení a ony se začaly pohybovat větší rychlostí. Byl jsem známý tím, že když jsem nervózní, začnu blábolit, a v té chvíli jsem rozhodně nervózní byl. Ale zároveň jsem ten nový pocit chtěl prožít co nejintenzivněji a bál jsem se, že když prolomím mlčení, přeruším tím kouzlo okamžiku.

Moje žena, moje dobrá žena, žádné takové zábrany neměla. „Jestli máme cestovat společně,“ řekla Rosa, vrhla pohled do zpětného zrcátka a zároveň přeřadila na pátou rychlost, „měla bych se přiznat, Svatý otče, že už dávno nejsem praktikující katolička.“

Prásk! Třpytivá atmosféra uvnitř auta se roztříštila na tisíc střepů. Otočil jsem hlavu, abych se na ni podíval. Pomyslel jsem si: Proč jsi taková?

Rosa se odmlčela, jako kdyby chtěla počkat, dokud její velké přiznání nebude dobře pochopeno nebo dokud jí papež neodpoví. Když usoudila, že nic z toho nenastane, dodala (a jako kdyby tím hodila hrst bláta oknem, které právě rozbila kamenem): „A Vaše druhá Svatosti, musím říct, že kromě několika vět, které jsem slyšela od dcery, nevím o buddhismu zhola nic. Nula. Niente.“

Nesmírně trapné ticho vystřídalo tu jasnost a energii, která předtím naplňovala interiér vozu. Kousal jsem si zevnitř do obou tváří a hleděl přímo před sebe. Plynule jsme stoupali, vozovka ubíhala mezi řadami eukalyptů, tu a tam se mezi nimi mihla osamocená vila. Proud ranní dopravy mířil v opačném pruhu, dolů z kopce, do hlavního města. Podíval jsem se na své ruce, na snubní prsten, který jsem nikdy nedokázal úplně odložit. Co za žertovného Boha, přemýšlel jsem, svedl dohromady dva lidi tak rozdílné, jako jsme byli my s Rosou? Ze všech miliard mužů na zemi, za které se mohla provdat, ze všech inteligentních, atraktivních Italek, které mohly vstoupit do dveří mé cestovní kanceláře den po jejím otevření...

Papež za mnou si odkašlal. „Co to vlastně znamená, být praktikující katolík?“ zeptal se. Z jeho hlasu zněla upřímnost: opravdu chtěl znát odpověď anebo přemýšlel nahlas.

„Chodit každou neděli na mši,“ odpověděla moje žena svým dokonale sebejistým způsobem. „Chodit ke svatému přijímání. Chodit ke zpovědi. Světit sváteční dny. Dodržovat půst. Modlit se růženec.“ Zasmála se – poněkud nesvá, pomyslel jsem si. Ačkoli při zřídkavých návštěvách u nás doma vycházela Rosa se svým téměř švagrem skvěle, instinktivně se vyhýbali náboženským debatám. Teď byl papež a ona se rozhodla, že už se nebude držet zpátky. „Ze všech těch předmětů propadám.“

„Ano,“ řekl papež vřele, naklonil svou čerstvě blonďatou hlavu do mezery mezi předními sedadly a položil Rose ruku na paži. Sundal si drahé sako a teď ho měl pečlivě poskládané na klíně. „Ale ve skutečnosti, na hlubší úrovni, co to vlastně znamená ‚být katolík‘?“

„Právě jsem ti to řekla,“ řekla moje žena. Ačkoli dokáže být milá a štědrá, nepatří Rosa k ženám s velkou trpělivostí. V tom ‚právě jsem ti to řekla‘ jsem slyšel, že se blíží okraji poháru – podle mého názoru odjakživa téměř naplněnému – své tolerance vůči těm, kteří ji okamžitě nepochopí. Občas se zdálo, že nechápe samotný fakt, že co připadá samozřejmé jí, nemusí připadat samozřejmé všem ostatním lidem na světě. „Nezapomínej, s kým mluvíš,“ chtěl jsem jí říct, ale svými následujícími slovy ukázala, že si to uvědomuje. „Ty jsi teď přece Svatý otec. Hlava všech katolických hlav. Zástupce Ježíše. To nám říkali, když jsme byli malí. Ty bys měl vědět, co je to katolík líp než kdokoli jiný, nebo ne?“

„Byla to řečnická otázka,“ řekl jí papež.

„Fajn, ale teď chci já, abys na ni odpověděl, Svatý otče.“

„Roso, říkej mi, prosím tě, Giorgio, jako vždy. Prosím vás, Paolo, dalajlámo, alespoň na tomto výletě či dobrodružství či výpravě či co to vlastně je, mi říkejte Giorgio.“

„Potom já jsem Tändzin,“ prohlásil dalajláma souhlasně. „A ta otázka mě velmi zajímá. Co je to katolík? Co je to buddhista? Velmi zajímavé otázky!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Radost z obyčejnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.