Poslední potomci

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Matthew R. Kirby

Poslední potomci – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Assassin‘s Creed v nakladatelství

FANTOM Print

Renesance

Bratrstvo

Tajná křížová výprava

Odhalení

Opuštěný

Černá vlajka

Jednota

Podsvětí

Kacířství

Assassin‘s Creed

Pouštní přísaha

Odysea *

Poslední potomci

Poslední potomci

Chánova hrobka *

Osud bohů *

* Připravujeme

Copyright © 2016 Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved. Assassin’s Creed, Ubisoft and the Ubisoft logo are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries

Czech edition published by Art Grup Editorial by arrangement with Scholastic Inc., 557 Brodway, New York, NY 10012, USA

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-026-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8981-1 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8982-8 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

# fantomprint

@fantomprint

Pro Stuarta, který mi laskavě nabídl pomoc

při rešerších pro tuto knihu.

Prolog

New York, 1863

Informátor na opačné straně stolu, u kterého večeřeli, si odkašlal. Dlouhý frak měl rozepnutý, vlasy napomádované a na spáncích natočené. Městský dům rychle ovládl večer a muž napřed vyprázdnil talíř, teprve pak předal svoji zprávu. Šéf Tweed[1] to trpělivě dovolil. Jeho nadvláda nad New Yorkem vždy vycházela z toho, co mohl lidem dát, jaké chutě v nich dokázal navnadit, v chamtivosti, kterou dokázal zmanipulovat.

„Je to pravda,“ pravil informátor nakonec. „Ve městě je asasín.“

Tweed vysrkl další ústřici. „Máš jméno?“

„Ještě ne,“ odvětil informátor. „Někdo si ale došlápl na Kováře Rudocha[2], aby se Bowery Boys[3] drželi stranou.“

Tweed zkonsolidoval svoji moc a byl teď nejvlivnějším mužem v New Yorku. Ovládal politickou mašinérii v Tammany Hall[4] a skrze ni ulice a voliče. Síť špehů a politiků ve Washingtonu už ho upozornila na to, že v New Yorku operuje asasín. Říkalo se, že bratrstvo plánuje využít trvající občanskou válku k tomu, aby přešlo do ofenzívy. Možná dokonce odhalili plán templářů.

„Bez Bowery Boys nepokoje selžou,“ varoval Tweed.

„Nebude to problém, šéfe…“

„Gangy z Five Points[5] a z nábřeží bez nich nebudou dost silné.“

„Bowery Boys jsou s námi.“

„To doufám. Přesto musíme zjistit, kdo ten asasín je a o co bratrstvu jde.“

„Poptal jsem se.“

Tweeda to ani nepotěšilo, ani neuklidnilo. Bylo chybou podceňovat asasíny. „Buď diskrétní,“ varoval. „Chceme bratrstvo vyhnat na světlo, ne ho zapudit hlouběji do stínů.“ Protáhl kousek rostbífu omáčkou na talíři a snědl ho.

„Jasně, šéfe.“ Informátor loupnul očima po zbytcích jídla na stole a olízl se jako pes.

Jenže Tweed věděl, že skutečná moc vyžaduje, aby v podřízených neustále živil touhu po něčem víc. „To bude všechno. Vrať se, až budeš znát jméno, dřív ne.“

Informátor sklonil hlavu. „Ano, šéfe.“ Potom vstal od stolu a opustil místnost, zatímco Tweed pokračoval v jídle.

Venku na ulici zamířil stále hladový informátor tam, kde mohl nasednout na koňku a odjet do centra. Přestože už padla noc, město žilo dál při světle plynových lamp. Míjel divadla, restaurace a bary plné hostů, kteří si užívali krátký oddych od žáru dne.

O nějaký čas později, když dorazil k sídlu gangu v čísle čtyřicet dva na ulici Bowery, netušil, že ho při tom sledují oči, stín, který nepozorovaně dřepěl na římse budovy tři podlaží nad ulicí.

Ty oči byly trpělivé, a když informátor o několik hodin později číslo čtyřicet dva opustil a trochu při tom opilecky vrávoral, stín sešplhal dolů a pustil se za ním.

Informátor nebyl dostatečně diskrétní. O několik bloků dál, u boční uličky, asasín zakročil… zableskla se skrytá čepel, následovalo rychlé a tiché bodnutí…

Mrtvolu objevili až ráno.

1 William M. Tweed (1823–1878) – politik za Demokratickou stranu, v letech 1868–1873 senátor státu New York.

2 William Varley (1835–1876), zvaný Kovář Rudoch (Reddy the Blacksmith) – vůdce Bowery Boys.

3 Bowery Boys – Chlapci z Bowery.

4 Tammany Hall – společnost hájící zájmy Demokratické strany, založená v roce 1786.

5 Five Points – čtvrť v New Yorku.

Kapitola jedna

Owen potřeboval odhalit pravdu.

Sám ji sice znal, postrádal však nezvratné důkazy. Důkazy, které by o nevině jeho otce přesvědčily ostatní, a to včetně jeho vlastních prarodičů. Jeho otec šel do vězení za vraždu, kterou nespáchal, a zemřel tam na pitomé prasklé slepé střevo, aniž by se s ním Owen mohl rozloučit. Takže teď bylo na něm, aby zjistil, co se skutečně stalo tu noc, kdy došlo k bankovní loupeži.

Myslel si, že to Javier pochopí. Byli přáteli od třetí třídy, kdy Owenův život šel k čertu. Pravda byla, že už si dlouho nebyli blízcí, od základní školy a od prvních ročníků na střední, ale Owen byl přesvědčen, že na Javiera se může spolehnout.

„Tak půjdeš se mnou?“ zeptal se.

Stáli venku před střední školou, na dvoře vedle budovy, u řady prázdných stojanů na kola, z nichž se loupala barva. Tři Javierovi kamarádi, kluci, které Owen neznal, stáli opodál, sledovali je a šuškali si mezi sebou.

„Já nevím,“ odpověděl Javier.

„Ty nevíš?“

Javier nic neřekl. Jen zíral.

„No tak. V těchhle technických věcech se vyznáš líp než já. Líp než kdokoli.“ Owen úkosem pohlédl na Javierovy kamarády. „I když to nikdo jiný netuší, já to vím a ty taky.“

I Javier se po svých kamarádech ohlédl. Neuculil se, nezasmál se. Jeho tvrdý výraz se nezměnil od chvíle, kdy ho Owen před několika minutami oslovil a vysvětlil mu svůj plán. Javier, který tu teď stál, mu vůbec nepřipomínal kluka, kterého Owen dříve znal, Javiera, s nímž se seznámil poté, co jeho otce zavřeli do vězení a matka se s ním přestěhovala ke svým rodičům. Nové prostředí. Nová škola. Noví tyrani, kteří ho šikanovali…

„Nechám si to projít hlavou,“ řekl Javier. „Teď už musím jít.“ Obrátil se k odchodu.

„Uděláš to?“ zeptal se Owen.

Javier se ohlédl. „Udělám co?“

„Necháš si to projít hlavou.“

„Řekl jsem, že jo.“ A odešel.

Owen sledoval, jak se vrací ke své partě. Nebyl si ale jistý, jestli by je mohl nazývat jeho kamarády, byli to totiž přesně ti kluci, před jakými Javier Owena dříve chránil. Když se k nim Javier vrátil, tázavě kývli Owenovým směrem a Javier jen pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

Owen netušil, co se s Javierem děje, jak se dostali až sem, jak se z nejlepších přátel stali během pouhých pár let úplnými cizinci. Stejné to bylo i s Owenovou mámou. Myslel by si, že je otcova smrt před třemi lety sblíží, jen ale jejich oddělené ostrovy postrčila dál od sebe. Byl to postupný, nezastavitelný posun kontinentálních desek plný zemětřesení.

Owen odešel ze školy a zamířil k domu prarodičů. Ať už se mu Javier rozhodne pomoct nebo ne, rozhodl se, že tu noc tak jako tak půjde. Neměl na vybranou. Bylo to na něm.

Potřeboval odhalit pravdu.

Když Owen otevřel vstupní dveře, našel babičku sedět v křesle v obýváku, odkud sledovala nějakou televizní soutěž, kterou vysílali déle, než byl Owen naživu. Jakmile vešel, kocour Gunther jí seskočil z klína a drápky jí přitom asi zaryl přes domácí šaty do stehen, protože vyjekla a křečovitě sebou cukla. Gunther mňoukl a přiťapal blíž s ocasem vztyčeným, aby se otřel Owenovi o nohu.

Owen se sklonil a podrbal Gunthera za ušima. „Ahoj, babi.“

„Ahoj,“ odvětila a ztlumila potlesk v televizi. „Jak bylo ve škole?“

„Fajn,“ řekl.

„Jaké máš známky?“

„Stejné jako včera.“

„Musíš si je zlepšit,“ řekla. „Važ si vzdělání. Nechceš skončit jako tvůj táta.“

Owen to slýchal často. Ta slova působila jako tvrdý náraz vlaku, který za sebou vlekl jako náklad všechny spory, slzy, šeptané hovory a hlasité hádky, které Owen zažil mezi prarodiči a matkou během soudu a od něj až doposud. Jeho prarodiče nenáviděli Owenova otce už předtím, než si ho jeho matka vzala, a jeho památku nenáviděli ještě víc. Owenův táta byl jejich „obětním beránkem“, duchem, který mohl být tak děsivý, jak potřebovali, a na kterého mohli svalit vinu za všechno. Za úplně všechno.

Owen se brzy naučil toho ducha neobhajovat. Nebylo to potřeba. To nebyl jeho otec. A brzy se to všichni dozvědí.

„Zlepším si je,“ slíbil. „Kde je děda?“

„Vzadu,“ řekla. „Myslím, že opravuje sekačku. Asi by se mu hodila pomoc.“

Owen si nechal svůj úšklebek pro sebe. Děda nikdy nepotřeboval s ničím pomoct a už vůbec ne s motorem, což znamenalo, že si patrně chce o něčem promluvit. Owen se toho děsil. Věděl ale, že se tomu nemůže vyhnout, proto kývl a řekl: „Zajdu se za ním podívat.“

Prošel obývákem se starým kobercem, který byl buďto nezašpinitelný nebo se o něj prarodiče tak dobře starali, že si neuměli ospravedlnit náklady na jeho výměnu, a s omítnutými béžovými stěnami ověšenými babiččinými průměrnými olejomalbami. V kuchyni si z misky s ovocem na čisťounkém umakartovém pultu vzal pomeranč a vyšel ven zadními síťovými dveřmi, které se otevřely se skřípáním a zase se za ním s bouchnutím zavřely.

Malý dvorek byl tak úhledně upravený, že vypadal jako umělý. Koberec husté trávy nepravidelného tvaru tu obklopovaly květinové záhony, keříky a živý plot. U metr osmdesát vysoké laťkové ohrady, která vyznačovala hranici babiččiny říše, rostlo několik pomerančovníků a avokád.

Owen se vydal po cihlovém chodníku podél zadní stěny domu k dědečkově základně. K dílně, kterou nikdo nikdy, aspoň co si Owen pamatoval, neoznačil za garáž, přestože přesně tou byla. Uvnitř se dědeček skláněl nad starou sekačkou na trávu a nad hlavou se mu kolébala zářivka. Na sobě měl staré montérky, stejný druh džínové kombinézy, jakou nosil už od doby, kdy byl Owen ještě kluk.

„Tahle bude na prodej?“ zeptal se Owen.

„Kdepak,“ odvětil děda. „Jenom ji opravuju. Patří Egertonům o kus dál v ulici.“

„Necháš si od nich zaplatit?“

„Ne,“ řekl. „Pravděpodobně se mi ale stejně pokusí nějaké peníze vnutit.“

„Babička by řekla, že to ona by měla platit jim za to, že tě nějak zaměstnali.“

Zasmál se. „Jak víš, že to neřekne?“

Owen se zakousl do pomerančové slupky, aby do ní udělal díru, ochutnal přitom její hořkost, pak do ní zaryl prsty. Při loupání z ní kapala šťáva.

„Nepokapej mi podlahu,“ varoval ho děda.

Owen si vždycky myslel, že prostor, kterému se říká dílna, je přesně tím místem, kde by člověk podlahu pokapat šťávou mohl, jenže takovou dílnu děda neměl. V té jeho měl každý kus nářadí a načiní a každá lahvička s chemikáliemi své místo.

„Ptala se tě babička na známky?“

„Ptala.“

„Takže já už nemusím?“

Owen vyhodil pomerančovou slupku do koše. „Právě jsi to tak trochu udělal.“

Děda vzhlédl od sekačky. „Pravda.“ Potom se postavil a s nějakou součástkou v ruce zamířil k ponku u protější stěny, kde na ní začal zády k Owenovi pracovat. „Nedávno jsem zahlédl tvého starého kamaráda. Jak se jmenuje? Javier.“

„Jo?“ Owen snědl kousek pomeranče. Byl sladký, ne trpký, maličko nakyslý.

„Už nějakou dobu jsem ho tady neviděl.“

Owen nic neřekl. Jen si dal další kousek.

„Pořád s ním kamarádíš?“ zeptal se děda.

„Tak trochu. Vlastně ne.“

„Kluci, se kterými byl, se mi moc nelíbili. Jsou to členové gangu.“

„Jak to víš?“ zeptal se Owen.

„Poznal jsem to.“

„To zní trochu rasisticky, dědo. Javier není v gangu.“

„To doufám. Vždycky mi připadal jako hodný kluk.“

Owen snědl poslední dílky pomeranče a umazal si bradu od šťávy.

Děda k němu pořád stál zády a pracoval na součástce ze sekačky. „Drž se od nich dál, dobře?“

„Dědo,“ řekl Owen. „No tak.“

„Jenom se ujišťuju. Tahle čtvrť už není taková, jako když jsme se sem s babičkou nastěhovali. Ještě když tvoje máma vyrůstala, bylo to docela slušné místo, teda až na poslední roky, kdy byla na střední.“ V té době se Owenova matka seznámila s jeho otcem, to ale dědeček nahlas neřekl, přestože Owen věděl, že přesně na to myslí. „Jsem starý a paličatý. Nikdy bych svůj domov neopustil. Není to ale místo, kde bych chtěl, aby tě máma vychovávala. Už ne.“

„Nejsem v gangu.“

„Vím, že nejsi.“

„Tak proč o tom mluvíme?“

Dědeček se otočil a jeho pleš se zaleskla ve svitu zářivky. „Prostě chci, abys byl opatrný. Je ti patnáct. O dnešních dětech toho vím víc, než si myslíš. Je snadné nechat se svést na špatnou cestu. Chceš někam patřit. Napřed si myslíš, že to zvládneš, než se ale vzpamatuješ, jsi až po uši v maléru.“

Tak to obvykle dopadlo, když trávil s dědou čas v dílně. Pro dědečka to byla šance zapracovat nejen na sekačce, ale i na Owenovi. Owen věděl, že to děda myslí dobře. I babička. V mnoha věcech se však mýlili.

„Prostě…“ Děda zavrtěl hlavou a obrátil se zpět k ponku. „Buď opatrný. Máš domácí úkoly?“

„Udělal jsem si je ve škole.“

„Bezva. Můžeš tak předběhnout ostatní.“

„Škola je jako běžící pás,“ namítl Owen. „Jak můžeš na běžícím páse někoho předběhnout?“

Děda se opět zasmál. „Chytráku. Vrať se dovnitř a jdi se něco učit.“

Owen se usmál, opustil dílnu a vrátil se po cihlovém chodníku zpátky k zadním dveřím. Uvnitř zjistil, že babička vypnula televizi a teď na pultu v kuchyni krájí mrkev. Vedle sebe měla velkou mísu a nezpracovanou zeleninu.

„Jak mu to jde?“ zeptala se.

„Je v pohodě,“ ujistil ji Owen. „Taky si myslíš, že jsem v gangu?“

„Nediv se, že si dělá starosti,“ řekla. „Spousta hodných kluků z okolí se dala do party se špatnými lidmi. Je těžké zapomenout, co se stalo tvému otci.“

„Jo, ty a děda se o to staráte.“ Owen zamířil pryč. „Jdu do svého pokoje.“

Odložila nůž. „Prostě nechceme, abys dopadl stejně.“

Owen neodpověděl, protože kdyby teď otevřel ústa, jen by se dostal do problémů. Proto prostě odešel a vzal to obývákem a chodbou do své ložnice. Tam odkopl stranou několik kusů oblečení, aby mohl zavřít dveře a zamknout je. Pár minut tam jen stál, těžce dýchal a zíral na strop. Věděl, že táta nebyl vždycky dokonalý. Na střední dělal potíže, krádeže v obchodech, vandalství, ale nic příliš vážného. Nedopustil se ničeho, co by na něm ulpělo a ztížilo mu to v dospělosti život. Vyrostl z toho. Muž, kterého znal Owen, tvrdě dřel, zůstával čistý a i bez vysokoškolského titulu se mu podařilo přestěhovat se s rodinou na předměstí, kde ulice lemovaly stromy, na trávnících před domy ležela kola a na každé příjezdové cestě stála dvě hezká auta. Jenže na Owenovy prarodiče to nikdy neudělalo dojem. Pořád v něm viděli středoškolského výrostka a po jeho zatčení a během soudu, který trval dlouhé měsíce, nedělali nic jiného, než že Owenovu matku zahrnovali výčitkami: Vidíš? Celou dobu jsme měli pravdu.

Jenže neměli. A neměli ji ani soudce a porota.

Owen prošel pokojem k počítači, svezl se na židli u stolu a shodil přitom věž z prázdných plechovek od sodovky vedle monitoru. Spoléhal na to, že si Javier tu technologii prohlédne a potvrdí, že je bezpečná a vypadá v pořádku, jestli se ale Javier neobjeví, všechno to bude na Owenovi. Klepl do klávesnice, aby počítač probudil, pak zapátral online a přečetl si, co mohl, o Abstergo Industries, Animu a o něčem, čemu říkali Helix, a taky o jejich šíleně drahých herních konzolích. Jenže to všechno byly jenom korporátní řečičky, vypulírované oddělením pro styk s veřejností do té míry, že to sice znělo hezky, nic to ale neříkalo. Trochu víc zjistil na několika diskuzních fórech, většinou šlo o varování a paranoidní žvásty o globálním spiknutí, do kterého mělo být Abstergo zapleteno. Existovala snad nějaká nadnárodní korporace, která by nebyla zapletená do nějakého spiknutí? Připadalo mu, že to patří ke hře.

Ještě chvíli pátral, nic dalšího ale neobjevil, a pak se domů vrátila jeho matka z práce v kopírovacím centru. Owen slyšel bouchnout vchodové dveře a její tlumený hlas v obýváku, kde hovořila s babičkou, po několika okamžicích se pak ozvalo zaklepání na dveře jeho pokoje.

Owen zavřel prohlížeč. „Pojď dál.“

Klika u dveří zarachotila. „Je zamčeno.“

„Ach, promiň.“ Owen vyskočil ze židle a odemkl. „Zapomněl jsem.“

„Je všechno v pořádku?“ Matka stála na chodbě v modrém polo triku, které patřilo k její uniformě, vlasy měla stažené dozadu a možná v nich měla o trochu víc šedin než včera.

„Jo, v pohodě,“ ujistil ji. „Proč?“

„Babička se zmínila, že jsi mluvil s dědou.“

Owen pokrčil rameny. „Vlastně se to v ničem nelišilo od ostatních rozhovorů, které spolu vedeme jednou, dvakrát týdně.“

„Když viděl Javiera, asi to s ním opravdu otřáslo.“

Owen protočil očima. „Není v gangu.“

„Dobře.“ Zvedla ruce, které jí křižovaly krátké, červené linie čerstvých říznutí o papír. „Když to říkáš. Je ale dobře, že si prarodiče dělají starosti, víš?“

„Je?“

„Znamená to, že mají zájem.“

Owen se odvrátil ode dveří, padl na záda na postel a založil si ruce za hlavou. „Tak bych to zrovna nepopsal.“

Vešla do pokoje. „Jak bys to teda popsal?“

„Řekl bych, že jim jde jenom o to, abych nevyloupil banku jako táta.“

Matka se narovnala, jako by vrazila do neviditelné stěny. „To neříkej.“

„Oni si to ale myslí.“

„O to nejde. Prostě… neříkej to.“

„Proč ne? I ty tomu věříš. Nebo už to aspoň nepopíráš, když o tom začnou.“

„Owene, prosím. Já nemůžu…“ Pohlédla směrem ke dveřím.

„To je jedno.“ Zavřel oči. „Je to, jak to je.“

Matka tam ještě asi minutu stála, pak slyšel, jak prošla pokojem, překračovala přitom oblečení a šlapala po obalech od jídla, a cestou ven za sebou zavřela dveře.

Později toho večera, potom co povečeřeli a umyli nádobí, Owen slyšel, jak se matka uložila ke spánku v pokoji hned vedle, a krátce poté zaslechl i dědu, jak se šourá chodbou. Trvalo ještě dalších pár hodin, než babička vypnula smích podbarvený tóny saxofonu ze svých pozdních talk show a šla taky spát. Tehdy Owen vstal, přes oblečení si natáhl mikinu s kapucí a vyplížil se ven z pokoje. Přední dveře by nadělaly příliš velký rámus, proto použil ty zadní síťové a dal si dobrý pozor, aby se za ním jen tiše zaklaply.

Noc byla chladná a vítr hnal ulicí několik novinových stránek. Prarodiče udržovali dvorek a dům v dokonalém stavu jako na pohlednici, spousta sousedů to však nedělala. Ti, kteří své trávníky zalévali, je měli plné plevele. Ti, kteří to nedělali, měli namísto trávy holou hlínu. Chodník byl rozpraskaný a zvlněný, už když se sem Owen přistěhoval, od té doby ho však nikdo neopravil a ten, kdo to tu neznal, mohl ve tmě snadno zakopnout.

Owen musel běžet, aby stihl poslední autobus, který kolem domu prarodičů jel, ale zvládl to a brzy už civěl skrz svůj odraz ve skle ven na ulice, které se míhaly kolem, a mířil na adresu, kterou mu dal Monroe. Vlastně to nebyla adresa jako spíše popis místa poblíž několika továren a skladišť na okraji města. Dvakrát přesedl, naštěstí na linky s celonočním provozem, a pak musel jít ještě asi kilometr a půl pěšky, kolem posprejovaných bytových komplexů a tmavých výkladů se staženými roletami, aby se dostal na místo.

Část průmyslové zóny, v níž se nakonec ocitl, se zdála opuštěná, dveře tu byly zamčené na visací zámky, okna vytlučená a v úzkých prostorech mezi budovami bujel plevel. Pouliční lampy, z nichž svítily pouze některé, zalévaly zem žlutým světlem barvy zvratků. Owena zrovna napadlo, jestli si z něj Monroe nevystřelil, když vtom ve stínech spatřil zaparkovaný autobus.

Nebyl jako ty, kterými sem přijel. Byl starý, s vypouklými podběhy a oblým, trčícím čumákem se skosenou maskou chladiče, prostě model, po jakém by toužil sběratel klasických autobusů, pokud ovšem vůbec existovali lidé, kteří klasické autobusy sbírali. Byl celý hnědý a okna měl začerněná, nevypadal ale tak zanedbaně jako jeho okolí.

Na štěrku za ním zakřupaly kroky a Owen se rychle otočil.

„Klid,“ řekl Javier. „To jsem já.“ Ruce měl vražené hluboko v kapsách bílé mikiny.

Owen si oddychl. „Přišel jsi.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ odvětil Javier.

„Díky.“ Owen kývl na autobus. „To je on.“

„Víš jistě, že to chceš?“ zeptal se Javier. „Fakt si chceš zahrávat se svou DNA? Se svým mozkem?“

„Vím to jistě,“ potvrdil Owen. „Musím znát pravdu. A navíc to dělala už i jiná děcka.“

„To jsem taky slyšel. A Monroe říkal, že to bude fungovat?“

„Neměli jsme čas projít podrobnosti. Prostě chtěl, abych se tady s ním sešel.“

Javier pokrčil rameny. „Tak ho pojďme najít.“

Kapitola dvě

Owen přistoupil k předním dveřím autobusu a zaklepal na ně. Potom si strčil ruce do kapes, čekal a Javier stál za ním. Když se dveře konečně se skřípáním otevřely, vylilo se ven studené světlo, modré jako v hotelových bazénech, a vykreslilo ve dveřích siluetu.

„Jsem rád, že jsi přišel, Owene,“ řekl Monroe a jeho hlas byl hluboký a zvučný, jako když se udeří do strun baskytary. „Vidím, že sis vzal s sebou kamaráda. Tak pojďte dovnitř.“

Muž se otočil a ustoupil zpět do autobusu. Všichni ve škole znali Monroea, ajťáka, který měl na starost školní počítačovou síť. Skoro všichni ho měli rádi, tedy možná až na některé učitele. Owen a Javier za ním vystoupali po úzkých schodech nahoru do autobusu.

Jeho interiér byl dokonalým protikladem exteriéru, byl dovybaven elegantními bílými obklady, LED pásky a řadou počítačových obrazovek a voněl nažhaveným plastem a ozónem. V zadní části stálo sklopené ergonomické polstrované lehátko. Monroe k němu zamířil a zůstal stát nalevo od něj; měl hnědé vlasy po ramena, bradku a na sobě stejný oděv, jaký mu nějak procházel i při práci ve škole: zašlé džíny, tenisky, flanelovou košili a pod ní triko s názvem jakési neznámé skupiny. Owen nedokázal říct, kolik mu je. Čtyřicet? Možná něco přes padesát?

„Javier, je to tak?“ zeptal se Monroe, když Javier následoval Owena dovnitř.

„Jak to víte?“ zeptal se Javier.

Monroe luskl prsty a poklepal si na spánek. „Eidetická paměť, kámo.“

„Cože? To je něco jako fotografická paměť?“ zajímal se Owen.

„Ne,“ odpověděl Javier za ním. „Není. A pořád to nevysvětluje, jak mě znáte.“

„Trávím spoustu času správou studentské databáze,“ vysvětlil Monroe. „Myslím, že bych poznal skoro všechna děcka ze školy.“

Nezdálo se, že by Javiera jeho odpověď uspokojila. Založil si paže na hrudi a rozhlédl se po autobuse. „Tak, co je tohle všechno?“

„Tohle?“ Monroe rozpřáhl ruce. „To jste vy.“

„Páni, chlape,“ odvětil Javier monotónně. „To je hlubokomyslné.“

„Klid,“ chlácholil Monroe. „Chtěl jsem tím říct, že tohle všechno je nezbytné k tomu, abych se dostal do tebe.“ Ukázal prstem na Owenovu hruď. „Do tvé DNA.“

„Jo,“ řekl Javier. „Když už o tom mluvíme. Co tu vlastně provádíte? Tohle se nepodobá herním konzolím Animus, které jsem viděl online.“

Owen oceňoval, že si Javier taky udělal vlastní průzkum, než sem přišel.

„To proto, že o tomhle modelu nenajdete nic ani online, ani v obchodech,“ pravil Monroe. „Abstergo všechny informace utajilo. Tahle mašina vychází z prvního Animu. Udělal jsem ale několik zásadních modifikací.“

„Takže tohle je fakticky ono?“ Javier vykročil vpřed a najednou se zdál zaujatější.

„Co tím myslíte, ‚utajilo‘?“ zeptal se Owen, vzpomněl si totiž, jak těžké pro něj bylo cokoli vyšťourat. „Jde o nějaké obchodní tajemství nebo něco takového?“

„Něco takového,“ potvrdil Monroe. „Na veřejnosti Abstergo prezentuje Animus jako výzkumný nástroj. Nebo dokonce jako hračku. Velmi drahou hračku.“

„Tak co dělá tohle?“ zajímal se Javier.

„V nejzákladnějším smyslu totéž,“ objasnil Monroe. „Vezmu si vzorek vaší DNA, zanalyzuju ho a získám přístup ke genetickým vzpomínkám všech vašich předků, které jsou v něm uložené. Následně z nich vytvoříme simulace, které pak můžete prozkoumat.“ Při mluvení se občas odvrátil, pohlédl do strany nebo přes Owenovo rameno, ne jako by se snažil vyhnout očnímu kontaktu, nýbrž spíše jako by jeho mysl byla zčásti jinde.

„A v čem se liší?“ zeptal se Javier.

Monroe se zamračil. „Ostatní modely mají přístup ke vzpomínkám všech lidí s DNA uloženou v Cloudu Absterga…“

„Já ale četl, že ty simulace jsou zmanipulované,“ namítl Javier, „Abstergem.“

„Jak zmanipulované?“ zeptal se Owen.

„Podobají se spíše reality show,“ řekl Javier. „Jsou sestříhané tak, abys nikdy nezískal celý obrázek.“

„Správně,“ řekl Monroe. „Novější modely Animu jsou určeny pro zábavu a slouží zájmům Absterga. Lidé vidí a prožívají historii tak, jak Abstergo chce. Tam se pravda najít nedá.“ Položil ruku na opěrku hlavy lehátka. „Tenhle model vám může zpřístupnit jenom vaše vzpomínky. Neporušené. Je to jediný způsob, jak odhalit pravdu, kterou hledáte.“

„Jak jste ho získal?“ zajímal se Javier.

„Pracoval jsem pro Abstergo,“ přiznal Monroe. „Kdysi dávno. Nějaké další otázky?“

Owen se ohlédl po Javierovi, který kývl a řekl: „Ano, ještě jedna. Proč to děláte?“

„Proč to děláš ty?“ opáčil Monroe. „Pozval jsem Owena, ne tebe.“

„Jsem tu proto, že Owen je můj kamarád a já mu to dlužím.“

Owen se nepovažoval za sentimentálního, přiznal si ale, že se mu líbí slyšet to.

„Dobře,“ pravil Monroe. „Pravda je… Dělám to proto, že i já někomu něco dlužím.“

Podle těžkého tónu jeho hlasu Owen poznal, že to Monroe dál nerozvede, a když už Javier žádnou další otázku nepoložil, Monroe se obrátil k Owenovi. „Tak jakou pravdu hledáš? Ve škole jsme neměli čas jít do podrobností. Čí že vzpomínky to chceš prozkoumat?“

Owen se zhluboka nadechl. „Svého otce.“

„Ach, správně. Otcové jsou důležití.“ Monroe kývl. „Něco konkrétního?“

„Potřebuju vědět, co se mu stalo v jednu určitou noc. Osmnáctého prosince. Před pěti lety.“

„Ach.“ Monroe zavrtěl hlavou. „Proč jsem se na to nezeptal hned? V tom případě ti totiž nemohu pomoct.“

Owen k němu přikročil. „Co tím myslíte? To je důvod, proč jsem tady. Říkal jste…“

„Ptal ses mě, jestli tě můžu dostat do otcových vzpomínek, a já řekl ano. Což je pravda. Neřekl jsi mi, že chceš získat přístup k jeho prožitkům starým jen pět let.“

„Ale…“

„To je prostě nemožné,“ řekl Monroe. „Tvá DNA bude obsahovat pouze vzpomínky tvého otce z doby před tvým početím, ne po něm. Jeho genetické vzpomínky z doby, kdy ti bylo, kolik, deset? Ty nemáš.“

„Má pravdu,“ potvrdil Javier. „Taky mě to napadlo, ale myslel jsem si, že třeba má nějakou novou technologii.“

Autobus kolem Owena jakoby se smrskával, stával se těsný, jak jeho frustrace a hněv sílily. „Tak co mám dělat? Jak se můžu dostat k jeho vzpomínkám z té noci?“

„Potřebuješ jiný druh Animu,“ vysvětlil Monroe. „A vzorek jeho DNA z doby po té noci. Jinak tahle vzpomínka v jeho genetické paměti zakódovaná nebude.“

Owenovi se tak napjaly svaly, až se celý roztřásl. „Tu noc ho ale zatkli. Odvedli ho a už nikdy se nevrátil domů. Nemám jeho DNA.“

Monroe si povzdychl. „Tak to je mi fakt líto, kámo.“

Owen toužil prorazit pěstí jeden z monitorů okolo. Přišel sem, protože to byl jediný způsob. Jediný způsob, jak dokázat, že otec byl nevinný. Jediný způsob, jak všechno napravit. Nakonec to ale k ničemu nebylo. Žádný způsob neexistoval a on si to teprve nyní uvědomil. Byl v tomto životě uvězněný. Bude muset poslouchat, jak prarodiče hanobí jeho otce, dívat se, jak se jeho matka vzdává svých vzpomínek bez boje.

„Kdyby se nám podařilo získat DNA jeho otce,“ řekl Javier, „zvládl byste to?“

„Rozhodně,“ prohlásil Monroe. „S jiným druhem Animu a se vzorkem DNA získaným po té noci.“

Owen ucítil na rameni Javierovu ruku. „Možná si tvoje máma něco nechala. Něco, co by neslo jeho DNA. Možná staré triko?“

„Nic nemáme,“ odvětil Owen. „Potřebovali jsme peníze. Máma všechno prodala, když se snažila udržet dům. Stejně jsme o něj ale přišli.“

V autobuse se rozhostilo ticho, přerušované pouze slabým vrčením počítačových větráků a cvakáním a kňouráním harddisků. Owen nechtěl odejít, protože by tím přiznal porážku, proto tam jen stál mezi mašinami, které byly úplně k ničemu.

„Poslyšte,“ řekl Monroe. „Dělám to už hodně dlouho. V různých městech. Na různých školách. Některá děcka za mnou přijdou kvůli vzrušení. Jiná, jako ty, protože hledají odpovědi. Pravda ale je, že jen málokdy najdou, co hledají, a skoro nikdy se tím nic nevyřeší. Asi by bylo lepší, kdyby ses zeptal sám sebe, proč je ta odpověď pro tebe tak důležitá.“

„Co to vůbec znamená?“ zeptal se Owen. „Tátu poslali do vězení. Za něco, co neudělal. Myslím, že je docela jasné, proč je to pro mě důležité.“

„Pojďme odsud,“ navrhl Javier. „Ten chlap pro tebe nic nemá.“

„A co ty?“ zeptal se Monroe a pohlédl na Javiera.

Javier přimhouřil oči. „Co já?“

Monroe kývl na lehátko. „Chceš to zkusit?“

„Co váš velký proslov?“ opáčil Javier. „Nic to nevyřeší.“

„Nehledáš v Animu odpovědi,“ řekl Monroe. „Vím ale, že jsi zvědavý.“

„Nepředstírejte, že mě znáte,“ řekl Javier.

„Viděl jsem tvé STEM výsledky,“ namítl Monroe. „Velmi působivé. Pokud opravdu byly tvoje. Ten kluk by se nemohl dočkat, až tu mašinu vyzkouší.“

Uplynul okamžik a Javier to nepopřel.

„Podívej,“ řekl Monroe, „nesnažím se tě k ničemu nutit. Dělej, jak myslíš. Ale jsi tady a je to fakt pekelná jízda, být chvíli někým jiným.“

Javier pohlédl na Owena a ten spatřil v jeho tváři známý výraz, který tam už hodně dlouho neviděl. Monroe měl pravdu. Když ještě byli nejlepší kamarádi, kdykoli Javier narazil na něco, co u něj vzbudilo zvědavost, na tváři se mu objevil výraz odhodlaného vzrušení, svraštěné obočí a široký úsměv. Tvářil se tak i teď a Owena napadlo, jestli to je skutečný důvod, proč s ním Javier dnes v noci šel.

„Dobře,“ rozhodl se Javier. „Udělám to.“

„Skvělé,“ zaradoval se Monroe. „Pojď a posaď se.“ Potom se obrátil k několika konzolím a blikajícím světýlkům.

Javier se protáhl kolem Owena a počítačového vybavení k lehátku, a když se v něm opatrně uvelebil, ucítil Owen nával hněvu a odporu. Nějak se stalo, že jeho bývalý nejlepší přítel dělal přesně to, kvůli čemu sem přišel Owen. Javier mu měl pomoct, ne zaujmout jeho místo.

Javier se opřel a ruce položil na područky lehátka. Monroe se posadil na otočnou židli vedle něj a vytáhl něco jako umělohmotnou rukavici napojenou změtí drátů na hlavní počítačový terminál.

„Napni, prosím, pravou paži.“ Monroe otevřel rukavici jako škebli.

„Co je to?“ zeptal se Javier.

„Tohle je skener,“ vysvětlil Monroe. „Posílá to genetické údaje do jádra Animu k analýze. Prostě mi ukaž předloktí.“

Javier si vytáhl rukáv mikiny a Monroe zacvakl rukavici okolo jeho holé paže.

„Ucítíš štípnutí,“ varoval Monroe, „jak ti odebere krev.“

Javier sebou ani netrhl.

Owen se přesunul na místo, odkud viděl na obrazovku, ale žádné z oken ani běžící text mu nedávaly smysl.

„Hej,“ řekl Javier tiše. „Owene.“

Owen se k němu otočil.

„Nevadí ti to?“

Owen pokrčil rameny. „Ne.“

„Fakt ne?“

„Záleží na tom?“

Javier neodpověděl.

Monroe ještě chvíli ťukal do klávesnice. „Výtečně,“ řekl. „Vypadá to velmi slibně.“

„Co?“ zeptal se Javier.

„Dej mi minutu,“ řekl Monroe. Další ťukání. Obrazovka znovu zablikala. Potom vzhlédl od terminálu k Owenovi. „Zkusme něco.“

„Co?“ zeptal se Owen.

„Shodu genetické paměti.“ Monroe vytáhl druhou rukavici. „Podej mi ruku.“

Owen si místo toho založil paže na hrudi. „Myslel jsem, že jste říkal…“

„Nejde o tvého otce,“ odpověděl Monroe. „Chci analyzovat tvoji kompatibilitu s Javierem.“

„Co to znamená?“ zajímal se Javier.

„Pokud se nějaké události v minulosti zúčastnili předci vás obou,“ řekl Monroe, „pak se vaše genetické vzpomínky budou jistý způsobem… překrývat. Můžete sdílet simulaci. Díky kombinaci dat bude její vykreslení živější.“

„Chcete tím říct, že do simulace vstoupíme oba?“ zeptal se Owen. „Zároveň?“

„Ano,“ pravil Monroe. „Je to jedna z mých modifikací. Tak co říkáš?“

Nabídka Owena zaujala a docela se mu líbila představa, že Javier přece jen nezaujme jeho místo úplně. Napřáhl paži, aniž by se Javiera zeptal, jestli mu to nevadí. „Udělejme to,“ rozhodl.

„Výborně.“ Monroe zacvakl rukavici kolem Owenova předloktí. Owen ucítil ostré píchnutí jehly, snažil se ale neucuknout. „Nabíhají data,“ pokračoval Monroe. „Pár minut potrvá, než je zanalyzuju a tabeluju vaši paměťovou shodu.“

Owen stál vedle lehátka s paží napojenou na počítač a sledoval obrazovku.

„Co když naši předci nikdy na žádném stejném místě nebyli?“ nadhodil Javier.

„Pokud neexistuje shoda,“ řekl Monroe, „nebudu moct vygenerovat sdílenou simulaci.“ Po několika minutách, když jádro Animu provedlo analýzu, však oznámil: „Páni, vy… vy dva ve skutečnosti máte několik velmi silných průsečíků.“

„Několik?“ zajímal se Owen.

„Jo. To je mimořádně vzácné. Cesty vašich předků se zkřížily hned několikrát, na různých místech a v různých dobách…“

Civěl na obrazovku, jako by jeho mysl stále na něčem usilovně pracovala.

„Takže to uděláme?“ zeptal se Javier.

Monroe zamrkal. „Ano. Ovšem. Zatímco se kompilují vzpomínky, připravíme Owena.“ Zašel do přední části autobusu a vrátil se s tlustou karimatkou, kterou roztáhl na podlaze vedle lehátka. „Není tak pohodlná jako lehátko, ale postačí.“

Owen se na karimatce uložil a pohled upřel na strop autobusu, Javierova paže visela přes okraj lehátka nad ním. Cítil a slyšel, jak slabé hučení různých přístrojů Animu pulzuje podlahou. Monroe vytáhl dvě helmy s brýlemi pro virtuální realitu a pomohl Javierovi a Owenovi nasadit si je. Brýle byly lehčí, než vypadaly, a pohodlné, obklopily Owena kolem dokola černotou a helma ztlumila zvuky v jeho uších, takže ho prakticky odřízla od okolí.

Slyšíte mě?

Monroeův hlas zazněl z helmy.

„Ano,“ odvětil Owen.

„Jo,“ přidal se Javier.

Skvělé, pravil Monroe. Dobrá, funguje to takhle. První, co nahraju, bude chodba vzpomínek.

„Co je to?“ zeptal se Javier.

Je to přechodová simulace, řekl Monroe. Berte ji jako čekárnu Animu. Vystavit se simulaci naplno může být namáhavé, dokonce to může člověka po psychologické a fyzické stránce poškodit. Musím vás do ní přesunout postupně. Až si zvyknete na chodbu, nahraju plnou simulaci. Jste připravení? Bude to divné.

„Připraven,“ řekl Javier.

„Připraven,“ potvrdil Owen.

Uplynula vteřina, pak Owena zaplavil proud světla, zvuků a pocitů, bylo to jako vyjít z tmavého místa na slunce, před tímhle si však nemohl zastínit oči. Musel to prostě snášet, dokud mu všechno nepřestalo plavat před očima, jeho nervy se nezklidnily a zrak nezaostřil.

Stál v nekonečné šedé prázdnotě protkané blesky. Kolem se nadouvala a kypěla oblaka mlhy, která se občas přetvořila do geometrických tvarů připomínajících něco hmatatelného, roh budovy nebo větev stromu. Následně Owen pohlédl dolů a zjistil, že není sám sebou.

Na sobě měl těžkou nýtovanou koženou halenu a kroužkovou košili bez rukávů. Oba kusy zbroje byly dlouhé, sahaly mu skoro ke kolenům. Na nohou měl vysoké kožené boty, které mu chránily lýtka, na rukou kožené rukavice a v pochvě u opasku meč. Když otočil hlavou, popruh pod bradou ho bolestivě zatahal za kůži a on si uvědomil, že má hustý vous. Pásek držel kovovou přilbu kuželovitého tvaru s mírně dolů zahnutým kovovým okrajem, která mu pevně seděla na hlavě.

„Jsi to ty?“ zeptal se někdo těsně za ním.

Owen se otočil. „Javiere?“

Postava před ním kývla, nevypadala ale jako Javier. Muž měl jiné tělo, jinou tvář, jiný hlas. Byl středního věku, měl tmavou kůži, bederní roušku a tlustou prošívanou tuniku, paže a nohy měl holé a na nohou sandály. Obličej měl pomalovaný červenými a bílými pruhy a na hlavě mu seděla čelenka, ze které dozadu trčela pestrobarevná pera.

„Vypadáš jako conquistador,“ řekla postava, která byla Javierem.

„A ty jako Azték nebo něco takového,“ odvětil Owen.

Ne tak docela. Monroeův hlas se ozval Owenovi přímo v uchu, hádal, že v Javierově rovněž. Aztékové dobyli většinu Mexika, ale ne celé. Javier je tlaxcalský válečník[6]. Jeho národ patřil k těm několika, které před příchodem Evropanů bojovaly proti Aztékům.

„Jak to víte?“ zeptal se Javier.

Animus, vysvětlil Monroe. Při analýze uvádí vaše genetické vzpomínky do souvislostí za použití známých historických fakt. Taky mi říká, že Javier má pravdu, co se týká tvého předka, Owene. Jsi ve vzpomínkách conquistadora. Vojáka jménem Alfonso del Castillo.

„Aha,“ řekl Javier. „Takže tvoji lidé si podmanili ty mé.“

Zase ne tak docela, namítl Monroe. Hernán Cortés[7] Tlaxcalany skutečně porazil, ti se s ním ale nakonec spojili proti mocnějším Aztékům.

„Ach,“ hlesl Javier. „Promiň. Takže tvoji lidé jenom nakazili ty moje neštovicemi.“

„Já ani nevěděl, že jsem měl mezi předky conquistadora,“ namítl Owen.

Zdá se, že vaše simulace se odehraje v roce 1519, řekl Monroe. Těsně předtím, než Cortés porazil Tlaxcalany.

„Takže se vydáme do Mexika?“ zeptal se Owen. „Před stovkami let?“

Technicky vzato, řekl Monroe. Vlastně se nikam nevydáte. Pořád ležíš na podlaze mého autobusu. Budeš ale mít pocit, jako bys tam šel. Proto používáme chodbu vzpomínek.

„A co teď?“ ozval se Javier.

Teď, řekl Monroe, chci, abyste se uvolnili. Porozhlédněte se kolem. Zvykněte si na to, že jste v simulaci v těle někoho jiného, než se vzpomínky zkompilují.

Owen udělal krok a pak další. Byl to divný pocit. Ten chlápek, Alfonso, byl menší než on, měl jinak vyvážené tělo, jiné proporce paží a nohou. Když k němu zamířil Javier, tasil Owen meč z pochvy. Měl kulatou zlatou hrušku na konci koženého, drátem omotaného jílce a nad ním velký koš, který se mu obtáčel kolem ruky pod záštitou. Metr dlouhá čepel se leskla jako stříbro.

„Podívej se na tohle,“ řekl Javierovi a sekl mečem do vzduchu. Zpočátku mu nepadl do ruky, zdál se mu těžký a nevyvážený. Potom si ale Owen všiml mravenčení na krku a v mysli, které postupně přešlo v tlak na vlastní myšlenky. Když se mu poddal a popustil mysli uzdu, začal meč ovládat zkušeně a plynule. Sekal, odrážel rány a bodal, jako by to dělal už tisíckrát. Věděl ale, že nikdy dřív v ruce meč nedržel, a když se ta myšlenka postavila do cesty tlaku, ztratil opět kontrolu.

„Dávej pozor,“ obořil se na něj Javier a ustoupil stranou, když čepel jen o vlásek minula jeho paži.

„Promiň,“ řekl Owen a zadíval se na meč. „Divné.“

Co je divné? zajímal se Monroe.

Owen vzhlédl, jako by Monroe byl někde tam nahoře, v šedé prázdnotě. „Meč,“ řekl. „Bylo to… jako bych věděl, jak ho použít.“

Víš to, řekl Monroe. Nebo spíše Alfonso del Castillo to ví.

„Takže to byl on?“ zeptal se Owen.

Máš přístup k jeho vzpomínkám, připomněl Monroe. Ke všem.

„Měl jsem pocit, jako by chtěl převzít kontrolu,“ řekl Owen.

Jistým způsobem tomu tak je, odvětil Monroe. Jistým způsobem mu to musíš dovolit. Simulace funguje jako proces synchronizace. Abys prožil vzpomínky svého předka, musíš ustoupit a nechat ho dělat, co je potřeba.

„Takže až se dostaneme na místo, nebudeme mít žádnou kontrolu?“ zeptal se Javier.

V simulaci máte jistou volnost dělat věci po svém, vysvětlil Monroe. Nejedná se ale o cestu časem. Nemůžete změnit, co se stalo. Nemůžete změnit vzpomínku, a když příliš překročíte její parametry, desynchronizujete se. To simulaci zruší a buďto vás to přesune zpátky do chodby, nebo vás to rovnou vrátí do reality. Každopádně to není příjemná zkušenost.

„Tak jak poznáme, že nám hrozí desynchronizace?“ zajímal se Javier.

Ucítíte to, řekl Monroe. A simulace se začne rozpadat. Snažte se ale nedělat si s tím starosti. Naučíte se to. Prostě se uvolněte. Celou podstatou Animu je dostat se ze slupky vlastní hlavy a chvíli se procházet v myšlenkách někoho jiného. Jste na to připravení?

Owen pohlédl dolů na meč a schoval ho zpátky do pochvy. „Připraven.“

Skvělé, řekl Monroe. Až to spustím, bude to náročné, mnohem náročnější než přesun do chodby vzpomínek. Zachovejte klid, přejde to. A ještě jednu věc: až se ocitnete na místě, vaši předci nemusí být nikde poblíž jeden druhého, jsou ale dost blízko na to, abyste spolu sdíleli simulaci. Nesnažte se jeden druhého za každou cenu najít, jinak se desynchronizujete. Každopádně spolu stejně nemůžete mluvit jako vy. Prostě vzpomínku nechte, ať se rozvine. Rozumíte?

„Rozumím,“ řekl Owen.

Připraveni? zeptal se Monroe.

„Spusťte to,“ poručil Javier.

6 Tlaxcalané – domorodý kmen se sídlem v Tlaxcale, který nebyl nikdy poražen Aztéky.

7 Hernán (nebo Hernando) Cortés (1485–1547) – jeden z nejslavnějších španělských conquistadorů.

Kapitola tři

Javier si pořád nebyl jistý, jestli udělal dobře, když na ten návrh přistoupil. Jenže Monroe měl pravdu. Javier slyšel, jak si děcka ve škole o Animu povídala, a byl zvědavý. Anebo chtěl jednoduše na chvíli pryč ze své hlavy. Jeho vlastní život byl tak komplikovaný a podělaný.

Owen stál před ním v chodbě vzpomínek. Jenže to nebyl Owen, byl to jeden z Owenových předků, conquistador v přilbě a s mečem, s nímž uměl víceméně zacházet. Javier netušil, jak moc se změnila jeho vlastní tvář, tělo ale působilo úplně jinak. Jeho tlaxcalský předek byl starší, bolely ho klouby a mysl, která se snažila sdílet s Javierem jeho hlavu, nahlížela na svět naprosto cizím způsobem. Javier se rozhodl vyzkoušet Animus proto, aby se dostal do myšlenek někoho jiného, místo toho byla jeho vlastní hlava najednou ještě plnější.

Jdeme na to, řekl mu Monroe do ucha.

Chodba vzpomínek se roztříštila v záblesku světla, který se zařízl do očí, a Javier měl pocit, jako by mu do těla, a co víc, do mysli, najela horská dráha. Zalapal po dechu a zamrkal, zatočila se mu hlava a udělalo se mu zle, pak začal pomalu znovu zaostřovat.

Stál na otevřené pláni obklopené kopci, slunce hřálo, ale vzduch byl chladný. Tráva u jeho nohou byla vysoká a hebká. V rukách držel pomalovaný dřevěný štít zdobený peřím a dřevěný meč s jako břitva ostrými, zubům podobnými úlomky obsidiánu, kterými byla olemovaná celá čepel. Javier nějak věděl, že se té zbrani říká macuahuitl. Po jeho bocích stáli stejně ozbrojení a odění válečníci, mnohým však chyběla péřová čelenka, jakou nosil Javier. Pokrývky hlavy několika z nich však byly ještě přepychovější a tyčily se do výšky jako koruny s dlouhými pentlemi. Javier zahlédl muže, který na zádech nesl rozvětvený prapor nebo korouhev ozdobenou peřím a vysokou dobrý metr osmdesát, a dalšího, kterému nad hlavu trčelo něco, co vypadalo jako velký bílý pták s dlouhým krkem a roztaženými křídly.

Javier se ohlédl přes rameno a to, co spatřil, ho šokovalo. Byly tu tisíce, možná desítky tisíc válečníků. Zaplnili otevřenou pláň až k okrajům lesů a kopců. Rohy troubily a hlasy ryčely a vyrážely něco, co mohlo být jedině válečnými pokřiky. Tato armáda šla do války.

A zdálo se, že Javier bude v nadcházejícím boji v předních liniích. Znovu se rozhlédl kolem, tentokrát po únikové cestě, protože začínal panikařit. Válečník vedle něj se zmateně zamračil a řekl něco v jazyce, který Javier neznal.

„Cože? Nerozumím,“ řekl Javier a ihned ucítil, jak se jeho vnímání začíná na okrajích kalit. Měl pocit, jako by ztratil cit v nohách a rukách, jako by se oddělil od těla.

Válečník se tvářil ještě zmateněji a dokonce od něj o krok ucouvl.

Klid, řekl mu hlas do ucha. Nech mluvit svého předka.

„Monroe?“

Jo. Monitoruju vaši simulaci.

To Javiera trochu uklidnilo.

Prostě nech vzpomínku rozvinout, kámo. Prostě ji nech rozvinout.

Javier se zhluboka nadechl. Pokusil se vytěsnit hluk masivní armády za sebou, strach z neznámé bitvy před sebou a uvolnit si mysl. Když to udělal, ucítil za svými myšlenkami něco jako nedočkavé dunění bubnu, které sílilo a sílilo, až Javier uslyšel, jak se ven snaží prodrat hlas někoho jiného. Měl pocit, jako by prožíval nejmocnější a nejvíce dezorientující déjà vu, neboť jedna část jeho mysli prožívala něco, na co ta druhá zároveň vzpomínala. Bubnování a jekot se staly ohlušující a Javier se konečně poddal mysli a vůli bojující o kontrolu, a když to udělal, jeho vlastní hlas vyrazil bojový pokřik v cizím jazyce, kterému nyní rozuměl.

Válečník vedle něj kývl, zjevně uklidněn, a sám zakřičel. Javierovo uvědomění se vyostřilo, jeho vnímání se pročistilo.

Byl Chimalpopoca, vznešený tecuhtli, vůdce mužů a válečníků, který se mnohokrát vyznamenal na bojišti proti chamtivým, povýšeným utlačovatelům svého lidu, Aztékům.

Jenže teď se v jejich zemích objevil nový nepřítel, dorazil od pobřeží, a pokud se tomu dalo věřit, dokonce přes moře. Bledí cizinci na ně táhli i zrovna teď, a to na mohutných, jelenům podobných zvířatech, ozbrojeni ohnivými zbraněmi, ale dnes, na tomto místě je lid boha Camaxtla[8] všechny zajme nebo pobije.

„Myslíš, že jsou doopravdy teotl?“ zeptal se válečník vedle Chimalpopocy.

„Nevím,“ odvětil Chimalpopoca.

„Totonakové a Otomi[9] tvrdí, že se nedají zabít. Šípů a oštěpů prý mají jako rákosí. Jejich kůže je jako ze železa…“

„Jen jejich zbroj je železná.“ Chimalpopoca upřeně hleděl na hranici dubového a borovicového lesa před sebou. „Vsadím se, že pod ní krvácí.“

„Takže podle tebe bychom se neměli pokusit s nimi uzavřít mír, jako to udělali Totonakové?“

„Podle mě bychom se měli řídit rozkazy našeho vojevůdce.“

„Ale dokonce i Xicotencatlův otec, Starší, chce uzavřít mír. Slyšel jsem, že někteří válečníci, kteří jsou tu dnes s námi, nemají v úmyslu bojovat.“

„Potom se museli narodit ve znamení zbabělce,“ opáčil Chimalpopoca. On sám se narodil ve znamení prvního ocelotl, což znamenalo, že jeho osudem je zemřít ve válečném zajetí, čemuž se už dávno rozhodl postavit s odvahou, zatím se mu však smrt vyhýbala.

„Možná je nebojovat moudré,“ namítl válečník. „Ne zbabělé.“

„Pokud tomu věříš,“ pravil Chimalpopoca, „pak by ses možná měl připojit k Totonakům a postavit těmhle teotl město tam, kde dříve byla tvoje farma…“

Ozvalo se hlasité troubení, znamení, že se nepřítel blíží. Chimalpopoca si přichystal štít a jeho macuahuitl žíznil po krvi těch cizinců. V dálce před ním se první z nich, první z teotl, vynořili z lesa. Pochodovali ve formaci se štíty a obrovskými jeleními zvířaty, s železnými přilbami a železnými meči. S nimi dorazila i zbraň, které říkali dělo. Chrlila ze svých útrob kámen, jiskry a oheň a do bitvy ji táhli zrádní cempoalští[10] kolaboranti z řad Totonaků. Při pohledu na její černou hlaveň dostal Chimalpopoca strach, který ucítil i Javier.

Javiera v tu chvíli napadlo, co by se stalo, kdyby jeho předek na tomto bojišti padl. Přemýšlel, jestli by vnímal jeho agónii, kdyby ho probodl meč nebo ho na kusy roztrhalo dělo. Věděl, že mimo simulaci je on sám zcela v bezpečí, to mu však nezabránilo cítit hrůzu, protože jeho mysl byla tady. Simulace působila tak skutečně, cítil vůni kadidla a pach potu vyděšených válečníků okolo sebe, slyšel ržání koní conquistadorů, viděl jejich mnohem účinnější zbraně – věděl, jak bitva dopadne, a chtěl, aby odsud jeho předek zmizel.

Když se Javier začal těmi myšlenkami zaobírat a opět se ujal kontroly nad svojí myslí, vykročil z přední linie a simulace se rozostřila, jako by přešel z vysokého rozlišení do nízkého.

Vypadáváš, varoval ho Monroe. Prostě nech vzpomínku rozvinout.

Což bylo dost těžké, když měl před sebou armádu Španělů, která postupovala vpřed se svými zbraněmi a meči, proti nimž Chimalpopocova dřevěná zbraň a štít zmohly jen velmi málo.

„Snažím se,“ ucedil Javier.

Nemůžeš to změnit, řekl Monroe. Je to vzpomínka. Snaž se nezapomínat, že tohle všechno se odehrálo už před pěti sty lety. Nemůžeš se tomu vyhnout. Když se o to pokusíš, desynchronizuješ se.

Javier přijal část jeho slov za mantru.

Nemůžeš se tomu vyhnout, nemůžeš se tomu vyhnout, nemůžeš se tomu vyhnout.

Nakonec mu to pomohlo odevzdat svoji mysl zpět Chimalpopocovým vzpomínkám a simulace znovu získala na hloubce.

Pochodovalo na ně jen asi čtyři sta teotl. Proti deseti tisícům tlaxcalských válečníků. Chimalpopoca se usmál, protože si byl jist, že brzy bude po bitvě. Přemýšlel, jestli krev teotl nakrmí bohy stejně dobře jako ta lidská, a jen doufal, že se mu podaří zajmout aspoň jednoho živého, aby ho kněží mohli obětovat na kamenném oltáři.

Muži okolo se zdáli méně sebejistí než on, povzbudil je však válečným pokřikem, k němuž se přidali. Údolí se otřáslo jejich hlasy a troubením mušlí a zdálo se, že i teotl se rozklepali.

„Camaxtle je s námi!“ zavolal Chimalpopoca na muže pod svým velením. „Znamení dnes ukazují naše vítězství!“ A jeho muži zajásali.

Když nepřítel dosáhl místa, které Xicotencatl označil, Chimalpopoca ze sebe vydal útočný pokřik, stejně jako ostatní válečníci, a společně vyrazili, aby teotl ze všech stran obklíčili.

Chimalpopocovi muži vypustili salvu šípů a oštěpů, které pršely z nebe jako déšť, většina se ale neškodně odrazila od štítů a zbroje teotl. Některé si však přece jen našly měkké maso a zabodly se do něj. Chimalpopoca se zubil, když se spolu se svými muži hnal s vytím přes pláň, než se ale dostali k linii nepřátel, jejich ohňové zbraně nespočetněkrát zahřímaly.

Muži po obou stranách Chimalpopocy sebou trhali, padali k zemi uprostřed kroku a krváceli z rozšklebených, rozcupovaných děr ve svých tělech. On však uháněl dál, nezpomalil, a vedl své válečníky dalším ohnivým výbuchem a pak i salvou krátkých, zákeřných šípů, které uměly prorazit i nejsilnější koženou zbroj. Jenže pak vyrazili teotl do davu na svých zvířatech, rozdupávali muže a oháněli se meči, stínali válečníky a rozmačkávali je na zemi.

První tlaxcalští válečníci dosáhli linie nepřátelské pěchoty na pravém křídle, zlámali však své oštěpy a obsidiánové zuby svých mečů na železných štítech cizinců.

Když se k předsunuté linii konečně dostal sám Chimalpopoca, zuřivě zavrčel a udeřil mečem tak tvrdě, že donutil jednoho z teotl klopýtnout, ihned se ale musel vyhnout meči jiného démona. Stejné to bylo podél celé linie. Cizinci pevně drželi řadu, útok ustáli a neriskovali tím, že by se pustili za nějakým cílem. Chimalpopocovi muži mohli pouze vyrážet vpřed a ustupovat, dráždit vetřelce, aniž by způsobili nějakou skutečnou škodu, nedokázali k nim totiž prorazit, jejich vlastní ztráty však byly velké.

Chimalpopoca už cítil pach krve smíchané s hlínou, krmící zemi. Pokud dnes zemře, bude to dobrá smrt. Znovu se vrhl vpřed a udeřil jednoho z nejvyšších teotl do hlavy. Ránu z velké části vykryla přilba, mužův krk se však velmi uspokojivě ohnul a on klopýtl vzad, jen aby ho nahradil jiný válečník oděný do železných kroužků. Než se Chimalpopoca stočil stranou, pohlédl nově příchozímu do očí a to, co v nich spatřil, v něm zažehlo oheň.

Zblízka se ukázalo, že historky byly pravdivé. Ti muži, pokud to vůbec byli lidé, měli bledou kůži a jejich tváře porůstaly žluté vlasy. Jenže Chimalpopoca viděl v těch očích strach. Strach válečníka ze smrti. Tihle teotl přece jen byli smrtelní, i když to nebyli úplně lidé.

Vtom jeden z jezdců na jelením zvířeti vyrazil ze své skupiny. Obrněné zvíře skákalo a kopalo, zatímco jezdec sekal a bodal mečem. Chimalpopoca na něj upnul svůj hněv, na toho falešného boha, a odhodil stranou štít. Potom se prodral přes vlastní lidi k jezdci a zvedl svůj macuahuitl oběma rukama nad hlavu. Přiřítil se k nim ze strany, a když byl jen kousek od nich, vyskočil vysoko do vzduchu, zaútočil shora a sekl jelení zvíře do krku. Bez jediného zvuku se svalilo na zem. Chimalpopoca věděl, že mu zlámal vaz, protože cítil, jak pod obsidiánovou čepelí praskly kosti.

Jezdec upadl, rychle však vyskočil zpátky na nohy, trochu nejistě, protože jednu měl zraněnou, a začal kolem sebe divoce máchat mečem. Chimalpopoca se s ním toužil pustit do boje, jenže než to mohl udělat, z linie vyrazili tři další teotl, aby svého společníka ochránili, všichni čtyři se následně stáhli zpátky ke svým.

„Projevují věrnost!“ zakřičel Chimalpopoca. „Aspoň tu znají!“

A přestože jich bylo jen čtyři sta, dařilo se jim držet linii proti deseti tisícům. Chimalpopoca se rozhlédl po bojišti a uvědomil si, že právě přesila tlaxcalských válečníků je jednou z příčin úspěchu nepřátel. Válečníků bylo jednoduše příliš mnoho, než aby bylo možné s nimi na pláni efektivně manévrovat. Druhou příčinou však byla strategie teotl. Zdálo se, že na rozdíl od Aztéků nemají zájem o zajatce, jen se snaží bránit a zabíjet nebo ochromovat útočníky.

Jenže osudem Chimalpopocy nebylo padnout v bitvě. Prohlédl si svůj macuahuitl a zjistil, že mu pořád ještě zůstaly nějaké zuby, a to i poté, co s ním zabil jelení zvíře, které už jeho spolubojovníci začali porcovat, aby ho odnesli.

Znovu napadl nepřítele, mečem jednoho z teotl omráčil a připravil tak macuahuitl i o ty poslední zuby. Tentokrát se Chimalpopoca nestáhl, nýbrž zavyl a vpadl do průlomu v nepřátelské linii. Podařilo se mu vmáčknout se mezi dva železné štíty, ocitl se dost blízko na to, aby ucítil odporný puch těch nemytých démonů, a zvedl ztupělý macuahuitl k útoku na vnitřní linii.

Jenže ho obklíčili. Ucítil, jak se ho chopilo mnoho rukou, a přestože se zmítal a kopal, strhli ho na zem a spoutali. Potom ho odvlekli stranou bojů a hlouběji do svého středu, kde byl nucen ležet na podupané zemi, civět na kůže, kterými si cizinci obalovali nohy, a poslouchat, jak tlaxcalští muži vyjí, sám však nemohl udělat vůbec nic. To ho přimělo plakat do trávy. Ne strachem, nýbrž bezmocí.

Neboť toto byl jeho osud. Jeho smrt se blížila. Jenže kterému temnému bohu ho teotl obětují a jak?

Bitva dál skrápěla pláň krví, dokud Chimalpopoca neuslyšel zatroubit signál k ústupu, což mohlo znamenat jen jedno, a to že padl nejvyšší tecuhtli. Během několika okamžiků ho nepřátelé zvedli na nohy a stáhli se zpátky mezi stromy, zatímco jejich jelení zvířata a jezdci se pustili za prchající tlaxcalskou armádou. Pěchota potom odvedla Chimalpopocu lesem do svého tábora, který rozbili ve vesnici, jejíž obyvatelé zjevně uprchli. Teotl přirozeně obsadili chrám, což patrně vysvětlovalo jejich vítězství a ukázalo to Chimalpopocovi, kde zemře. Jejich bůh byl s nimi, jenže kterému bohu sloužili?

Jeden z bledých mužů ho drapl hrubě za paži, a přestože ho Chimalpopoca neznal, Javier poznal Owenova předka, muže, kterého viděl v chodbě vzpomínek. Jeho vědomí vyrazilo vpřed, aby se ujalo kontroly. Otevřel ústa, aby promluvil, jenže to rázem způsobilo, že se simulace začala rozpadat, poblikávat a stromy nad nimi se tříštily na pixely. Vzpomněl si na Monroeovo varování, že spolu nebudou moct promluvit jako oni. Owen nic neřekl, jen zavrtěl hlavou, a Javier opevnil své myšlenky, aby jim zabránil znovu vypadnout ze vzpomínky. Postupně se opět synchronizoval, u povrchu však ponechal větší část sebe. Chtěl Owena vnímat, i když nechtěl riskovat desynchronizaci tím, že by se pokusil s ním promluvit.

Teotl, který byl Owenem, odvlekl Chimalpopocu vesnicí k jednomu z domů a hodil ho dovnitř. Na zemi přistál tak tvrdě, že si vyrazil dech, a několik dalších okamžiků sípal do prachu, zatímco teotl odkráčel.

„Nebojuj s nimi,“ ozval se někdo ze stínů, další tlaxcalský válečník, kterého zajali. „Nechtějí nám ublížit. Chtějí mír.“

„Dost neobvyklý druh míru,“ prohlásil Chimalpopoca, přetočil se na záda a zadíval se na muže, který promluvil. Byl mladý, patrně ještě nezajal svoji první oběť. Nic nevěděl. Nebyl ani spoutaný, jen krotce seděl na zemi se zápěstími opřenými o kolena.

„My jsme napadli je,“ připomněl chlapec.

„Myslíš si, že nejsou nepřátelští?“ zeptal se Chimalpopoca.

„Nemusí být,“ odvětil chlapec.

„Pro mě existuje pouze jedna cesta,“ pravil Chimalpopoca. „Stojí to tak ve znameních.“

8 Camaxtle [kamaštle] – bůh lovu.

9 Totonakové a Otomi (někdy Otomiové) – domorodé kmeny.

10 Cempoala – město na území Mexika, dnes stát Veracruz.

Kapitola čtyři

Owen zpočátku Javiera nepoznal, byl si ale docela jistý, že oba vědí, kdo a kde ten druhý je. Uvnitř Animu však nemohli být sami sebou. Museli projít sdílenou vzpomínkou do konce jako dávní nepřátelé, což Owenovi nebylo po emocionální stránce příjemné, protože se to až příliš podobalo jejich současné situaci v realitě. Musel však své pocity potlačit, aby se mohl vrátit zpátky do Alfonsovy mysli.

A nebylo to hezké místo. Alfonso provedl skutečně ohavné, odporné věci tehdy na Kubě a Mayům v Potonchánu před pěti měsíci. Přestože Owen neprožil ty události přímo a nechtěl o nich ani přemýšlet, povědomí o nich zabarvilo bitvu, kterou Alfonso právě vybojoval a vyhrál.

Vítězství Alfonsa stále překvapovalo. Pohled na válečníky shromážděné na pláni ho málem dostal, ale kapitán povzbudil jeho i ostatní muže k vítězství pokřikem: „Za svatého Jakuba a slávu Španělska!“

Tak už to s Cortésem chodilo.

Jejich velitel si poradil se zrádnými guvernéry a vzpourami vražedných rivalů, a přestože se výprava ocitla ve skutečně zoufalé situaci, muži v Cortése stále věřili. I když ve Veracruzu potopil jejich lodě, čímž je zbavil možnosti návratu a uvěznil je v téhle horečnaté cizí zemi, Alfonso mu salutoval s důvěrou a mínil ho následovat třeba k branám pekelným. A právě tam měli v úmyslu vyrazit na pochod.

Tenochtitlán.

Sídlo aztéckého krále a jeho pokladnice. V Alfonsovi se bouřila krev při představě zlata a podílu z bohatství, na který měl nárok.

Jenže než se mohli do toho proslulého města dostat, museli se napřed vypořádat s domorodci, ze kterých byl Cortés odhodlaný udělat své spojence. Tu strategii Alfonso nechápal a nikdy nepochopí. Zdálky sledoval jejich pohanské rituály, řezničinu, které se dopouštěli před svými idoly. Těm krvelačným indiánům se nedalo věřit, Cortésovi však Alfonso věřil.

„Zavřel jsi nového zajatce do domu?“ zeptal se voják ze svého postu opodál.

„Zavřel,“ odpověděl Alfonso.

„Byl zraněný?“

„Nijak vážně.“

„Dobře. Kapitán bude mít radost. Zanes jim nějaké jídlo.“

Alfonso kývl a neochotně zamířil k jednomu z ohnišť, nad nímž se vařilo jídlo. Tam nabral trochu tučného masa bezsrstých psů, které zdejší indiáni vykrmovali a jedli, a odnesl jej zajatcům. Mladší, kterého chytili včera, ho přijal s povděkem, ten starší, který padl do zajetí teprve před chvílí, však odmítl. Nevydrží mu to. Cortés si ho získá.

Alfonso si stoupl na stráž před domkem z hrubých hliněných cihel a čekal. Měl štěstí a ze střetu vyvázl nezraněný, proto mu přidělili hlídku. Ne že by ti indiáni potřebovali hlídat. No, aspoň ten první ne. Ten druhý, kterého sotva zajali a který zabil klisnu Juana Sedeñi, na toho bude třeba dohlédnout. Očividně to byl nějaký náčelník a nebyl ani líný, ani zbabělý jako tolik jiných. Alfonso ho skoro obdivoval.

Dny ubíhaly a domorodí válečníci se je už znovu nepokusili napadnout, přestávka v bojích jim tak umožnila pohřbít mrtvé. Cortés poručil, aby obřady provedli potají a mrtvé pohřbili pod podlahy domů, aby žádný indián neviděl, že teotl, jak jim říkali, jsou smrtelní.

K večeru zašla za zajatci nádherná Marina[11] spolu s knězem, Gerónimem de Aguilarem. Byla to ta nejkrásnější indiánka, jakou kdy Alfonso spatřil, otrokyně, kterou dali Cortésovi a která od té doby získala tak vysoké postavení, že stála kapitánovi po boku. Kněz byl františkán, který tu ztroskotal a napůl zdivočel, když musel žít osm let mezi Mayi. Ti dva tak zvládli přetlumočit kapitánova slova do jazyka této oblasti.

Když se postavy přiblížily, Alfonso se vypnul, a když žena s tmavou pletí procházela kolem něj dovnitř, do tváří se mu nahrnula krev. Jeho žár však rychle zchladl pod káravým pohledem kněze. Dovnitř je tak Alfonso následoval se sklopeným zrakem.

Zamířili k novému zajatci a Aguilar vedle něj poklekl. Kněz promluvil na Marinu v jejím jazyce, mayštině, a ona pak přetlumočila jeho slova zajatci do aztéčtiny, Alfonso však ničemu z toho nerozuměl, protože uměl jen španělsky. Vždy, když je při takovém rozhovoru sledoval, zneklidněl, protože se nedokázal zbavit obav z toho, že se spolu všichni ti podivíni spikli.

Poté, co si řetězcem jazyků vyměnili několik slov, začal Aguilar zajatci uvolňovat pouta.

Alfonso vykročil vpřed. „Co to děláte?“

„Poručil to Cortés,“ vysvětlil kněz.

„Ale co když…“

„Poručil to Cortés,“ zopakoval Aguilar a tím to skončilo, Alfonso však nechal ruku na meči.

Náčelník si promnul zápěstí, kde se mu pouta zakousla do kůže, kterou měl stále potřísněnou krví zabitého zvířete. Ta zaschla a nyní se loupala jako strupy. Indián řekl něco Marině, znělo to rozzlobeně a agresivně, a ona to pak řekla Aguilarovi, načež celý proces obrátili a tak to zopakovali ještě několikrát. Marina vytáhla nějaké skleněné korále a nabídla je zajatci, úplatek vydávaný za dar.

S očividným znechucením je odmítl.

„Co říká?“ zeptal se Alfonso kněze.

„Odmítá spolupracovat.“ Aguilar se zvedl na nohy. „Bylo by mu milejší, kdybychom ho obětovali svému bohovi.“

„Cože?“ řekl Alfonso a pod jeho hrůzou cítil Owen obavy o Javiera. Jenže kdyby se pokusil něco udělat, simulace by se rozpadla. „Já…“ řekl Alfonso. „Já těm divochům nerozumím.“

„Oni věří, že pokud nenabídnou svým bohům krev, slunce přestane vycházet,“ vysvětlil Aguilar. „Svět skončí. Z jejich pohledu není obětování krutost, je to nezbytný akt obnovy.“

„Mluvíte jako oni,“ vyčetl Alfonso knězovi, i když riskoval, že ho tím urazí.

Aguilar to však jako urážku nevzal. „Naučil jsem se je chápat.“

„Pak musíte být taky divoch,“ prohlásil Alfonso a Owenovo vědomí před tím slovem ucuklo.

„Vy ale určitě chápete čest,“ namítl Aguilar. „On věří, že jeho osudem je zemřít v zajetí. Nechce před tím utéct. Pokud se stane naším poslem, jak si to přeje Cortés, věří, že to z něj udělá zbabělce.“

Během jejich rozhovoru Marina mlčela, dávala ale dobrý pozor, a stejně tak i zajatci. Owen si přál, aby existoval způsob, jak by si mohl s Javierem v simulaci promluvit, ale zdálo se, že neexistuje, aspoň ne v modelu Animu, který Monroe upravil. Bylo těžké přenechat svoji mysl a tělo conquistadorovi, vlastnímu rasistickému předkovi. Bylo těžké přiznat, že má tyto vzpomínky, DNA toho muže, obsažené v sobě.

Marina řekla něco Aguilarovi a kněz kývl a odpověděl. Potom oba vykročili ke dveřím.

„Kam jdete?“ zeptal se Alfonso.

„Pro kapitána,“ odvětil Aguilar.

„On ale není svázaný,“ namítl Alfonso a ukázal na zajatého náčelníka.

„Pak navrhuji, abyste na něj dohlédl,“ opáčil Aguilar a pak s indiánkou odešli.

Alfonso zaujal pozici přede dveřmi a jeho stín padal dovnitř na podlahu, nafouklý a obrovský. První zajatec, ten krotký, zavrtěl na náčelníka hlavou a káravě mu něco řekl. Potom se stáhl do rohu místnosti, kde měl lůžko, a lehl si zády k nim. Náčelník neodpověděl, jen upřeně civěl na Alfonsa s čelistí tak pevně zaťatou, až se mu třásla, což nutilo Alfonsa nechat ruku na meči.

O chvíli později začal první zajatec chrápat a Alfonso opět v duchu podotkl, jak líní ti indiáni jsou, i když Owen chtěl, aby sklapnul. Neexistoval ale způsob, jak umlčet vzpomínku. Musel ji snášet a nemohl si ani promluvit s Javierem, zatímco čas ubíhal a napětí v domku sílilo.

Nakonec se zvenku ozvaly hlasy. Owen přemýšlel, co Španělé s Javierem provedou, pokud jeho předek odmítne spolupracovat. Kdyby se mu mělo stát něco zlého, Owen si nebyl jist, že by dokázal jen sedět a dívat se. Prozatím se ale ze všech sil snažil udržet svoji mysl za hranicí, která oddělovala jeho vědomí od Alfonsova. Zdálo se, že Javier dělá totéž, oba se tak drželi svých rolí strážce a zajatce.

Cortés vešel do domku ve své plátové zbroji, slunce se mu přitom opíralo do zad a oslnivě se odráželo od jeho ramen, takže Alfonso musel zamžourat. Marina a Aguilar následovali kapitána dovnitř.

Alfonso sklopil hlavu. „Pane, dávejte si pozor. Zajatec není spoutaný.“

„Já vím,“ řekl. „Nedělá mi to starosti.“

Když Alfonso uslyšel kapitánův hlas a vycítil klid, který vyzařoval z jeho chování, zjistil, že si taky nedělá starosti.

„Nakrmil jste ty muže?“ zeptal se Cortés.

„Ano, pane.“

„To jsem rád.“ Cortés se obrátil k Aguilarovi. „Ujistil jste ho o našich mírumilovných záměrech?“

Aguilar kývl. „Ano.“

Owen přemýšlel o tom, jak může tvrdit něco takového s ohledem na bitvu, kterou právě svedli, ale Alfonso žádné pochyby neměl.

„Udělejte to znovu,“ řekl Cortés. „V mojí přítomnosti.“

Aguilar promluvil s Marinou, která následně přetlumočila jeho zprávu zajatci. Když náčelníka oslovila tentokrát, zjihl a jeho odpověď byla méně procítěná.

„Ten muž chce vědět, kdy ho obětujeme,“ vysvětlil Aguilar.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední potomci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.