České lidové
pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Otčenášek

České lidové pohádky I – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

SLOVO ÚVODEM

Myšlenka vytvořit úplný soupis českých lidových pohádek a humorek není v českém prostředí samozřejmě nová. Spíše naopak, čeští folkloristé patřili svého času k průkopníkům snah o katalogizaci těchto útvarů lidové slovesnosti, zmínit můžeme např. první systematické zpracování německých lidových pohádek ze starších sběrů bratří Grimmů, které vedl Johannes Bolte za spoluúčasti Jiřího Polívky (1858 –1933).[1] V podobném duchu pak v meziválečné republice vznikly i další dvě monumentální práce, které slouží folkloristům jako významný pramen dodnes, a to Súpis slovenských rozprávok I–V Jiřího Polívky a Soupis českých pohádek I, II/1, II/2 Václava Tilleho (1867–1937).[2] Zvláště po vydání Tilleho Soupisu… jakoby převládl pocit, že v tomto směru již bylo vše podstatné řečeno a česká lidová pohádka je v hlavních směrech zpracovaná. Potřebu nové katalogizace českých lidových pohádek si, zvláště ve světle vzniku národních pohádkových katalogů postupně téměř v celé Evropě, uvědomil především Jaromír Jech (1918 –1992) a následně i Dagmar Klímová (1926 –2012).[3] Hlubší odborná debata na toto téma však byla ukončena normalizací, která výrazně omezila folkloristická bádání v Praze, v Brně v tomto směru publikoval v podstatě jen Oldřich Sirovátka (1925–1992). Jech se v 70. letech, tedy po svém vynuceném odchodu z práce v Ústavu pro etnografii a folkloristiku ČSAV a dočasném zakotvení v Ústavu pro českou a světovou literaturu ČSAV, podílel na rozsáhlých přípravách katalogu českých pohádek, které byly koordinovány s obdobnými pracemi na Slovensku (pod vedením Slavomíra Wollmana). Vzhledem k tomu, že literárněvědný ústav vedl nechvalně známý marxista a normalizátor Ladislav Štoll (1902–1981), není jasné, zda byl takovýto projekt vůbec myšlen vážně. Jak dokládá dochovaná korespondence[4], práce se značně vlekly a projekt stále vycházel z již v té době překonané Tilleho systematizace. Stranou zůstaly texty českých Romů i Němců, neboť společenská situace nic podobného v podstatě nepřipouštěla. Po Jechově předčasném penzionování v roce 1976 práce bez reálného výsledku zcela ustaly – katalog nevznikl. Po roce 1989 trvalo poměrně dlouho, než byl odborný folkloristický zájem o lidovou pohádku a humorku v Praze obnoven, a to v roce 2003 v Oddělení historické etnologie Etnologického ústavu AV ČR, v. v. i.

[1] Bolte; Polívka 1913 –1932.

[2] Polívka 1923, 1924, 1927, 1930 a 1931 a Tille 1929, 1934 a 1937, k Tilleho dílu blíže v dalších kapitolách.

[3] Jech 1961, Klímová-Rychnová 1965.

[4] Strojopisné texty jsou uloženy v archivu Etnologického ústavu AV ČR, v. v. i. a obsahují kromě dopisů i modifikaci Tilleho členění českých pohádkových ale i pověsťových látek společně.

*

K samotným pracím spojeným s přípravou moderního soupisu jsem přistoupil v roce 2006, kdy jsem začal shromažďovat všechny dostupné tištěné i rukopisné prameny obsahující pohádky, humorky nebo jejich torza. Jednalo se o činnost náročnou, naštěstí digitální technika (fotoaparát, skener) umožnila zpracovat i rukopisy bez jejich dalšího opotřebovávání a celkově tak práci urychlila. Nepodařilo se bohužel fixovat všechny Tillemu známé prameny, protože některé manuskripty v průběhu let zmizely. S největší pravděpodobností ještě existují v některých archivních fondech (osobní i okresní archivy) rukopisy pohádek či humorek, o jejichž existenci nevím ani já, ani nikdo z kolegů folkloristů. Nicméně se nebude jednat o větší množství textů, spíše o varianty pohádek a humorek, které byly zapsány už dříve a jsou známé a dostupné. Následně jsem připravil českou variantu aktuální třetí verze mezinárodního soupisu typů (tj. syžetů) pohádek od H.-J. Uthera.[5] Poté jsem postupně zpracovával jednotlivé sbírky pohádek, nejprve ty tištěné, později rukopisné a řadil je podle zmíněné mezinárodní systematizace (ATU – viz níže). Pečlivě jsem odlišoval původní texty od uměleckých či výrazně převyprávěných (které, s výjimkou převyprávěných pohádek z nejstarších českých sbírek, nejsou předmětem našeho zájmu, jedná se de facto o literární díla). Pokud to bylo schůdné, použil jsem vždy nejstarší vydání toho kterého textu, jen v případech, kdy nebylo technicky možné původní vydání dohledat či použít, pracuji s vydáním pozdějším.

[5] Uther 2004.

*

Vydání celého díla je rozvrženo do svazků podle druhů pohádek v souladu s mezinárodní systematizací. Prvním svazkem je proto soubor zvířecích pohádek a bajek, následovat budou díly s kouzelnými pohádkami, pak s legendárními, novelistickými, žertovnými (včetně humorek) a poslední budou tvořit pohádky kumulativní. Teprve kompletní přehled všech českých (ve smyslu územním i jazykovém) lidových pohádek a humorek přinese celkovou informaci o jednom z aspektů života našich předků a zároveň lépe osvětlí vnímání a přijímání pohádkových motivů i v současném mediálním světě.

Vzhledem k tomu, že se jedná o velmi rozsáhlý projekt, neobešel jsem se samozřejmě bez širokého okruhu spolupracovníků a konzultantů. Chtěl bych poděkovat zvláště doc. PhDr. Ludmile Sochorové, CSc., doc. PhDr. Bohuslavu Šalandovi, CSc., doc. Lydii Petráňové, CSc., PhDr. Barboře Gergelové, Mgr. Janu Lufferovi, Ph.D., PhDr. Petru Janečkovi, Ph.D., Pavlu Kracíkovi, PhDr. Marcelu Černému, Ph.D., doc. Iljovi Lemeškinovi, Ph.D., bc. Petru Židovovi, ze zahraničních spolupracovníků pak zvláště slovinským kolegyním dr. Monice Kropej, Ph.D., prof. Marii Stanonik, Ph.D., bulharským spolupracovníkům prof. Vladimiru Penčevovi, Ph.D., doc. Vichře Baevě, Ph.D. a v neposlední řadě své rodině a přátelům za velký díl trpělivosti.

V Praze 1. 9. 2018

Jaroslav Otčenášek

ČESKÉ LIDOVÉ POHÁDKY A ODBORNÝ ZÁJEM O NĚ

Kořeny zájmu o shromažďování a systematické zpracování českých lidových pohádek a humorek sahají do 19. století.[6] Nicméně první v podstatě již odbornou teoretickou úvahu o pohádce v českém prostředí nalezneme u Jana Ámose Komenského v jeho díle Orbis pictus (Svět v obrazech).[7] Následně až na přelomu 18. a 19. století Jan Jeník rytíř z Bratřic (1756 –1845) jako první sběratel amatér shromáždil značné množství lidových písní i prozaických textů, mezi nimiž bylo i několik pohádek a humorek. Bohužel většina jeho zápisů, vč. lidové prózy, zůstala dlouho jen v rukopise, a proto jejich vliv na rozvoj studia české lidové prózy byl minimální. Kritického vydání se Jeníkovy sběry dočkaly až na přelomu 20. a 21. století.[8]

[6] Vymezení geneze pojmu pohádka a humorka viz Otčenášek 2012: 27–29 a 43 –47.

[7] Tato kniha vyšla poprvé v roce 1658 v Norimberku, dostupná jsou spíše vydání po roce 1945.

[8] Zatím vyšly dva svazky Jeníkových zápisů – Traxler 1999, Traxler 2010. Výjimku tvoří např. Vtipná rozprávka Jeníka z Bratřic o chudosti německé řeči publikovaná v Českém lidu v roce 1908 (Jeník 1908).

Skutečný, zprvu amatérský a později vědecký zájem o lidové pohádky však přišel až v době rozvíjejícího se romantismu, v první polovině 19. století, a trvá v podstatě dodnes. Autoři preromantické a později romantické konstrukce českého národa pokládali lidovou kulturu, vč. lidové slovesnosti, za jeden z neopomenutelných základů (kořenů) české národní ideologie.[9] Lidová kultura se tak v průběhu několika desetiletí stala objektem cíleného zájmu českých elit. Původní zemské pojetí národa, které je ještě patrné v přístupech sběratelů, jako byli Václav Krolmus, Theodor Vernaleken, Josef Virgil Grohmann, kteří svůj zájem věnovali českojazyčnému i německojazyčnému obyvatelstvu českých zemí, bylo následně zaměněno za jazykově nacionální. Folkloristé českého původu se tak zvláště ve 2. polovině 19. a ve 20. století zabývali především lidovými projevy česky mluvících obyvatel Čech, Moravy a Slezska (popř. českojazyčnou emigrací) a národopisci a folkloristé z řad českých Němců se soustředili téměř výhradně na německojazyčnou populaci. Jen okrajový zájem věnovali odborníci českým Romům a Židům. Tento stav trval až do druhé světové války, v jejímž průběhu byly výzkumy výrazně omezeny či přerušeny.

[9] K této složité problematice viz syntetická hesla národ, národní charakter, národní mýtus, národní obrození v Lidové kultuře, Národopisné encyklopedii Čech, Moravy a Slezska I, II, III (Brouček – Jeřábek 2007) či v Malém etnologickém slovníku (kol. 2011).

Po skončení války a následném nuceném vystěhování většiny českých Němců, vč. jejich kulturních a vědeckých elit, se bádání v této oblasti definitivně přerušila. Naopak v souvislosti s příchodem slovenských Romů do českých zemí dochází k postupnému vzniku romistických bádání (v rámci etnografie a dalších disciplín), která se zabývala také bohatstvím romské tradiční slovesnosti. Nacistická okupace, holocaust a poválečné vystěhování většiny přeživších českých Židů z Československa v podstatě omezily možnosti odborného bádání v této oblasti. Výzkumy polské menšiny a dalších nově se utvářejících etnických skupin na území dnešní ČR (Vietnamci, Rusíni, Řekové apod.) jsou pak záležitostí výrazně současnou, většina výzkumů mohla být svobodně realizována až po roce 1989. Bádání v těchto oblastech však do problematiky české lidové pohádky a humorky nezahrnujeme, spadají totiž do výzkumů současné narativity.

*

Periodu cíleného sbírání, vydávání a teoretického analyzování českých lidových pohádek, pověstí, humorek, hádanek a dalších útvarů lidové slovesnosti členíme v kontextu české folkloristiky do několika období:[10]

[10] Detailněji k 19. století viz Klímová – Otčenášek 2012: 87–102.

1) Doba starých sběrů a záznamů (do 30. let 19. století) – sem řadíme veškerá středověká a novověká zachycení lidové tvorby. Nejednalo se o cílené sběry (s výjimkou zmíněného J. Jeníka), ale spíše o náhodné záznamy či o využití některých syžetů pro jiný účel – např. v upravené podobě jako exempla. Pohádky a humorky z této periody byly odborně zpracovávány až koncem 19. a především pak ve 20. století. Kromě článků v odborných časopisech (především Český lid[11]) je nejvíce textů pohádkového charakteru podchyceno v díle Karla Dvořáka (1913 –1989), který se zabýval staročeskými exemply[12], jež obsahují celou řadu pohádkových a humorkových syžetů – tato byla publikována jako odborný katalog a jako antologie Nejstarší české pohádky (Dvořák 1976). Významné sbírky textů z této doby představují např. Gesta Romanorum, Frantova práva apod. Důležitým faktorem zvláště v době reflexe renesance a humanismu byl nejen vynález knihtisku, ale především rozvoj překladové literatury, která v mnoha směrech utváření české lidové slovesnosti ovlivnila – zmiňme třeba Boccacciův Dekameron, Enšpíglovy příhody, Ezopovy bajky apod.[13]

[11] Např. články A. Patery Paběrky z rukopisů staročeských (Patera 1898), V. Schulze Ku pověsti o staročeském kouzelníkovi Žitovi (Schulz 1899) apod.

[12] Dvořák 1978, nové, rozšířené a opravené vydání Dvořák 2016.

[13] Souhrnně viz též Langer 1979.

2) Období romanticko-mytologizujícího zájmu o folklor (30.–60. léta 19. století) – je charakteristické rychle vzrůstajícím zájmem o lidovou kulturu jako celek.[14] První sběratelé, jako Božena Němcová či Karel Jaromír Erben, sami realizovali terénní výzkumy už zaměřené na sběry tradiční lidové prózy a též podněcovali bádání u svých kolegů, u studentů apod. Byť bylo bádání zcela pod vlivem dobových mytologických teorií, vznikly v této době první sbírky pohádkových textů a byly položeny základy následné vědecké folkloristiky. V dobré víře, že zušlechťují, očišťují či uvádějí do původního stavu folklorní látky, přistupovali sběratelé tohoto období k často rozsáhlým zásahům do zachycených vyprávění a řadu příběhů výrazně přepracovali. Že už v této době byly pohádky značně kontaminovány tištěnou produkcí (domácí i překladovou), velmi pěkně ukázalo vydání rukopisných textů z poloviny 19. století z Erbenova okruhu.[15] V roce 1838 byla vydána první sbírka českých pohádek buditelem Jakubem Malým – Národní české pohádky a pověsti.[16] Následně vycházejí zásadní Erbenovy České pohádky (časopisecky v letech 1844 –1863, souhrnně vč. neotištěných až 1955) a Národní báchorky a pověsti B. Němcové (v sešitech 1845–1848, další texty 1863), které i v současnosti stále symbolizují českou lidovou pohádku pro širokou veřejnost. Dále vyšly sbírky textů lidové prózy Theodora Vernalekena, Matěje Mikšíčka, Josefa Stanislava Menšíka, Josepha Virgila Grohmanna a dalších.

[14] Viz Klímová – Otčenášek 2012: 9 –57.

[15] Otčenášek 2015.

[16] Abychom byli přesní, musíme zmínit, že fakticky „první“ sbírkou českých pohádek je dvousvazková práce Wolfganga Adolfa Gerleho (1781–1846) Volksmärchen der Böhmen. Jedná se nicméně téměř výhradně o pověsti, které jsou navíc zcela zásadně literárně přepracované. Pro naše potřeby je toto dílo v podstatě nepoužitelné, neboť má charakter „ohlasové“ sbírky. Viz Gerle 1819.

3) Další perioda (60. léta 19. století – 1. světová válka) byla již v duchu skutečného odborného zájmu o lidové prostředí, objevili se první školení sběratelé a folkloristé, byť opožděné romantizující tendence byly u řady z nich stále ještě patrné. Řada badatelů si již ale dobře uvědomovala nutnost zachycení kontextu vyprávění, informací o respondentech, uchování původního jazyka apod. Někteří folkloristé už také reflektovali bouřlivý rozvoj humanitních věd, zvl. psychologie a sociologie. Vyšla řada cenných sbírek textů, z nichž řada bohužel zůstává dodnes obecně vcelku málo známá – zmiňme Beneše Metoda Kuldu, Karla Orla, Jana Karla Hrašeho, Františka Bartoše, Františku Stráneckou a mnoho dalších, sběry spojené s Národopisnou výstavou českoslovanskou (1895) a projekt Spolku Slavia či rozsáhlé výzkumy Jiřího Polívky, Josefa Štefana Kubína a Václava Tilleho. Ukázky folklorních textů publikovali i lingvisté zabývající se českými, moravskými a slezskými nářečími – Quido Hodura, Antonín Kašík, Antonín Kotík, Jan Loriš, Adolf Kellner a další. Jedinečné zachycení lidové prózy českých Romů se podařilo katolickému knězi a amatérskému romistovi Josefu Ješinovi.[17]

[17] Ješina se naučil jazyk českých Romů, překládal z něj a publikoval i texty v původní podobě (blíže viz Ješina 1882).

Folklor českých Němců byl zpracováván nadále spíše regionálními pracovníky jako např. Josef Blau (Šumava), Johann Endt (Krušnohoří), Franz Josef Jirasek (Krkonoše), Heinrich Gradl (Chebsko) či Artur Modelhart (Slezsko).

Byl založen časopis Český lid (1891) a poté Věstník Národopisného muzea českoslovanského (od roku 1906 sloučením s Národopisným sborníkem pak Národopisný věstník českoslovanský), folklorem se zabývala řada muzejí a spolků. Důležité odborné instituce vznikaly následně a celý proces vyvrcholil až po druhé světové válce.

4) Poslední období začíná vznikem Československa a můžeme již hovořit o skutečně vědeckém přístupu k problematice folkloru, vznikla řada teoretických publikací, které se této oblasti věnují, a především Soupis českých pohádek V. Tilleho, který jsme zmínili již v úvodu. Na druhou stranu klesalo množství zachycených pohádek v terénu, což souviselo se zánikem tohoto folklorního žánru v důsledku modernizace a zformování industriální a později postindustriální a mediální společnosti. Vycházela řada regionálních prací zaměřených na prezentování místních folklorních tradic – František Číp (Novopacko), Karel Kazda a Karel Vaněček (Podbrdsko), Karel Pekárek (Zlínsko). Výjimečným počinem bylo vydání tří svazků českého erotického folkloru Karla Jaroslava Obrátila. Ve 20. a 30. letech 20. století bylo publikováno pětisvazkové dílo Jana Františka Hrušky a dva svazky spisovatele Jindřicha Šimona Baara zaměřené na lidové tradice Chodů.

Folklorní tradice českých Němců už zpracovávali přední němečtí odborníci z českých zemí, sbírky textů publikoval např. Gustav Jungbauer (příběhy českých a moravských Němců i texty tzv. karpatských Němců ze Slovenska). V letech 1928 –1938 vycházel odborný časopis Sudetendeutsche Zeitschrift für Volkskunde, na jehož stránkách byly také tištěny některé pohádky a pověsti českých Němců. Mezi vyhnanými českými Němci ve Spolkové republice Německo provedl rozsáhlý sběr lidové prózy v 50. letech německý badatel Ulrich Benzel.

Po druhé světové válce a především po roce 1948 se zájem vědců – folkloristů zaměřoval i z ideologických důvodů na vybrané oblasti, např. hornické regiony – Kladensko, Rosicko-Oslavansko, Ostravsko i na recentní prostředí tradiční lidové kultury, zmíníme např. sběry na Slovácku (Václav Frolec, Dušan Holý) nebo na Horňácku (Dagmar Klímová) a publikovaly se také některé dosud nevydané starší sbírky či výbory z archivních materiálů – Františka Svobodová-Goldmanová, Helena Salichová aj. V roce 1954 byl sloučením Kabinetu pro lidovou píseň a Kabinetu pro národopis vytvořen Ústav pro etnografii a folkloristiku ČSAV (dnes Etnologický ústav AV ČR, v. v. i.) jako vrcholná česká vědecká organizace, která se zabývala celou škálou tradiční kultury a souvisejících bádání.

Především se ale rozvinuly teoretické studie o českém folkloru v rámci soudobých mezinárodních trendů a stále více se prosazovaly interdisciplinární přístupy, které pojímaly folkloristiku jako součást nově se formující české etnologie. Mezi nejdůležitější poválečné badatele zaměřující se na české pohádky a humorky řadíme Jaromíra Jecha, Dagmar Klímovou, Oldřicha Sirovátku a řadu dalších.

Současný výzkum problematiky české pohádky a humorky řeší několik zásadních úkolů. Prvním z nich je v celosti shromáždit dochované texty vč. rukopisných, katalogizovat je podle mezinárodních zvyklostí a následně je souborně vydat, přičemž je důležité oprostit se od starších nacionálních tradic a pojmout český folklor jako společné dědictví všech obyvatel českých zemí bez ohledu na jejich národnost. Tento úvodní svazek českých lidových pohádek a humorek je tedy prvním krokem k naplnění tohoto cíle. Další směr bádání spočívá v pochopení úlohy a funkce, kterou český slovesný folklor jako takový sehrával zvláště v době formování novodobého českého národního vědomí. I v této oblasti již úvodní publikace vyšla.[18] V neposlední řadě je pak nezbytné hlouběji porozumět procesům spojeným s proměnou lidové slovesnosti v současné postmoderní mediální společnosti, s televizní, filmovou a internetovou kulturou a její recepcí a transformací tradiční lidové slovesnosti. I v této oblasti již základní práce v nedávné době vznikly.[19] Důležité je tedy rozšiřovat bádání ve zmíněných směrech v rámci celkových analýz současné lidské narativity jako jedné ze složek antropologie současného světa pro lepší pochopení kulturně-psychologických proměn myšlení dnešního člověka.

[18] Viz Klímová – Otčenášek 2012.

[19] Obecně viz Otčenášek 2012, k oblasti současné pověsti pak Janeček 2006, 2007a, 2007b, 2008.

SYSTEMATIZACE A KATALOGIZACE ČESKÝCH LIDOVÝCH POHÁDEK

Česká varianta souhrnu syžetů pohádek a humorek je koncipována v duchu obdobných evropských soupisů tohoto typu podle systematizace ATU,[20] tedy podle mezinárodního standardu, k němuž se v našem odborném prostředí už běžně přihlíží. Proto si první soupis českých pohádek Václava Tilleho přiblížíme detailněji, abychom objasnili rozdíly. Pohádkové texty tu byly rozčleněny podle námětové příbuznosti s tím, že se Tille snažil odhalit u každé skupiny literární původ, tedy konkrétní text, z nějž podle něj pak ta která pohádka vyšla. Tille naprosto nebral v potaz zvířecí pohádky a bajky, kumulativní pohádky, jen okrajově humorky a žertovné pohádky. Na základě svých vlastních terénních výzkumů na Valašsku, při nichž se setkal již jen s málo původní slovesnou prozaickou tvorbou, uvedl: „… jsem ztratil nadobro víru ve zvláštní pohádkový svět, vytvořený lidem. Nabyl jsem přesvědčení, že látky ústního podání jsou původu knižního a velmi různorodé.“[21] Tille tedy podlehl dojmu o nepůvodnosti slovesného folkloru.[22] Neuvědomil si, že i řada literárních děl přímo čerpala z folkloru a že proces obohacování probíhal a probíhá obousměrně. Nicméně ho toto zjištění motivovalo k pokusu o první systematizaci českých pohádek a humorek ve snaze vytvořit jakýsi obraz národního ústního podání, sám Tille to nazývá „hledáním duše lidu“.[23] Při vytváření svého Soupisu používal především komparativní přístup a díky němu dokázal doložit mnoho do té doby nejasných souvislostí, především poměrně blízkou příbuznost evropského folkloru s indickým.[24] Provázal starší české sběry (hlavně práci B. Němcové a K. J. Erbena) s pozdějšími výzkumy a zápisy. Ale zároveň považoval klasické dělení látek na pověsti, pohádky a humorky za zastaralé a základní dělení pohádek na zvířecí, legendární, kouzelné právě tak.[25]

[20] Zkratka ATU je tvořena iniciálami příjmení Antti Aarneho (1867–1925), Stitha Thompsona (1885–1976) a Hanse-Jörga Uthera (1944). Označuje mezinárodně uznávaný třídící systém, dříve označovaný jako AT či AaTh (Aarne 1910, Aarne – Thompson 1928 a 1961), který prošel revizí H.-J. Uthera (Uther 2004), blíže viz Otčenášek 2012: 187–192. Z nejnovějších soupisů viz např. Kropej Telban 2015.

[21] Tille 1929: Předmluva IV.

[22] Tille 1899: 269 –271.

[23] Tille1895: 116.

[24] Tille 1897: 179 –188.

[25] Tille 1894: 201–210, Tille 1929: Předmluva IV.

Problém Tilleho Soupisu je jeho značná výběrovost, neboť pracoval pouze s látkami „nejčastějšími“ a nejvíce citovanými a ty méně obvyklé (ovšem leckdy o to zajímavější) vyloučil a pouze je zařadil do celkového výčtu. Větším problémem je orientace v díle, neboť Tille řadí pohádky do skupin pod označeními, které jim sám přiděluje. Tato označení ale tradičním názvům pohádek někdy neodpovídají a je tak složité konkrétní texty dohledávat (např. Tilleho oddíl nazvaný Služba o koně obsahuje pohádku O slunečníku, Měsíčníku a Větrníku, v níž není podstatná ona služba, ale provdání dívek za nadpřirozené postavy a bratrovo následné pátrání po nich). Též je sice u některých pohádek zajímavý odkaz na údajný literární pramen (o němž se Tille domníval, že byl zdrojem zachyceného příběhu), ale přímý vztah např. látky Belfegor u Niccola Machiavelliho z 15. století a pohádky Čert a Káča u Boženy Němcové z poloviny 19. století byl jasný asi jen Tillemu. Jinde naopak Tille docela dobře odhaluje nedávný původ některých folklorizovaných textů (např. původní Popelka od V. R. Krameria). Své představy o neoriginalitě lidové slovesnosti Tille již nezměnil a dalšímu bádání nad relacemi českých lidových pohádek, humorek a pověstí se věnoval spíše okrajově. V této souvislosti je zajímavé připomenout, že při posledním větším terénním výzkumu české lidové slovesnosti Jaromírem Jechem u Čechů v Kladsku[26] bylo zachyceno velké množství materiálu v méně deformované podobě, než v Tilleho sběrech na Valašsku o mnoho let před tím.

[26] Jech 1959.

*

Naším cílem je tedy vytvořit úplný, nikoliv výběrový soupis českých lidových pohádek a humorek. V evropském kontextu patří ČR k posledním zemím s nezpracovaným katalogem tohoto typu a Tilleho soupis je již beznadějně zastaralý. Proto jsou zde prezentovány jednotlivé původní texty, převyprávěné či jinak upravené příběhy jsou použity pouze v případě, že není možné najít původní předlohu a vždy je to v poznámce u každého textu okomentováno. Uvádíme nejprve typ syžetu pohádky podle systematizace ATU (např. ATU 20D* Pouť zvířat), poté stručný obecný popis děje tohoto syžetu (text v kurzivě).[27] Následují vlastní texty pohádek, které mají název, pod kterým byly tištěny či zapsány (pokud jsou v rukopise) nebo nahrány (v případě nahrávek vyprávění). Pokud příběh vlastní název nemá, je doplněn autorem této publikace a umístěn do hranatých závorek, konstruování tohoto „nového“ názvu vychází z vlastního příběhu s přihlédnutím k názvům analogických podání a k pohádkoslovné tradici. Číslování pohádek je průběžné. Za vlastním textem pohádky se nalézají nejprve informace o původu textu: jméno vypravěče/čů, místo (obec, oblast) a doba (rok, léta, století), kdy byl tento text zachycen. Ne vždy se ale podařilo autora či místo zachycení dohledat, v takovýchto případech tak údaj není vůbec či je jen povšechný (např. Morava). V dalším řádku pak následuje pramen, ze kterého je text příběhu převzat do naší antologie (nemusí se vždy shodovat s prvním vydáním dotyčné pohádky). Pokračujeme pak odborným komentářem k pohádce, který se snaží postihnout původ pohádkového syžetu, česká specifika, eventuální nářeční rozměr a doplňující informace. Pohádky pod jednotlivými čísly ATU jsou, pokud jich je více u jednoho čísla, řazeny vzestupně podle časové osy, tj. od nejstaršího textu až po nejmladší. Pokud je některá pohádka složená z více syžetů ATU, je její text řazen pod prvním číslem ATU, které se v pohádce objevuje. U druhého či dalších čísel, které text obsahuje, je pak odkaz na umístění pohádky v knize. Například pohádka Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí (V; pohádka je směs ATU 3 a 4) je řazena jen pod ATU 3 a u ATU 4 je poznámka: dále viz též… s odkazem na umístění textu. Složení z více syžetů je navíc uvedeno již za názvem pohádky v závorce, jak je výše ukázáno. Pokud se vyskytují pohádky se stejným názvem, přidáváme v závorce římskou číslovku, a to opět vzestupně.

[27] Prezentován je název syžetu v češtině a angličtině, popis obsahu je v upravené české verzi. Původní anglický text viz Uther 2004.

Naší snahou bylo do této knihy zařadit co nejvíce existujících dokladů českých zvířecích pohádek. Bohužel ne všechny texty jsou dnes přístupné a zvláště některé tištěné sbírky a rukopisy z 19. století nebylo možné dohledat. Proto se místo některých textů (jedná se ale jen o velmi malý počet) objeví v příslušné skupině ATU jen údaj s názvem a posledním známým umístěním té které pohádky. Pokud se podaří do konce vydávání sebraných českých lidových pohádek ještě některé z těchto textů objevit, budou zařazeny do Dodatků v posledním svazku.

Na základě proměny etnologického paradigmatu je soupis českých lidových pohádek a pověstí pojat, jak jsme již naznačili, územně a nikoliv etnicky, jak tomu bylo dříve zvykem. Jsou do něj tedy zařazeny všechny nalezené texty, které se vyprávěly na území České republiky, tedy včetně německých a romských zápisů.[28] Polské ani slovenské, popř. další pohádky na českém území, nebyly zachyceny. Židovský folklor tvoří zcela specifickou oblast bádání, v českém prostředí původní židovské pohádky nemáme zachyceny.[29] Jinojazyčné texty byly převedeny do češtiny, často se jedná o jejich první překlad. Jedinou výjimku tvoří texty českého a moravského obyvatelstva z Kladska, bývalého Pruského Slezska a rumunského Banátu. Folklorní repertoár těchto obyvatel je totiž obdobný a v podstatě shodný s českým-domácím, neboť vycházel z jedné „studnice“. U kladských a pruských Čechů došlo k jejich oddělení od českých zemí až relativně nedávno (18. století) a u banátských Čechů pak ještě později (pol. 19. století), tedy v době, kdy základní korpus lidových pohádek byl již dotvořený a pouze varioval a postupně byl kontaminován vlivy knižní produkce a lidovým i profesionálním divadlem. V případě humorek toto tvrzení platí jen zčásti, přesto je množství cizích, tj. v českých zemích nedoložených syžetů, minimum. U českých vystěhovalců na území dnešního Chorvatska, Ukrajiny, USA či Kanady se v rámci řady výzkumů ve 20. století nepodařilo pohádkové látky, na rozdíl od písňových, fixovat.[30]

[28] Jedná se o folklor původních českých Romů, nikoliv romských imigrantů ze Slovenska po roce 1945.

[29] K českému židovskému folkloru blíže: Otčenášek 2012: 134 –136.

[30] Viz např. Heroldová 1977.

O ZVÍŘECÍCH POHÁDKÁCH A BAJKÁCH

Zvířecí pohádka tvoří všeobecně známý a oblíbený útvar lidové slovesnosti, v němž jsou hlavními jednajícími postavami personifikovaná zvířata. Podstata příběhu musí vycházet z jejich činnosti, a to i v případě, že se v ději objeví člověk, božstvo či jiná podobná figura. Menší skupinu tohoto druhu pohádek tvoří příběhy s postavami neživými (hora, slunce), rostlinami nebo antropomorfizovanými částmi těla (břicho, údy). Na rozdíl od bajky má obvykle úplnou pohádkovou strukturu a jen málokdy obsahuje závěrečné ponaučení, což je ale naopak jedním ze základních příznaků bajky. Mnoho zvířecích pohádek má i komický rozměr, nebo jsou v něm prvky charakteristické pro kumulativní pohádky (řetězení činností nebo postav), či se blíží etiologickým (příčinným) pověstem a legendám.[31]

[31] Detailněji viz např. Otčenášek 2012: 48 –52 a hesla pohádka v NEČMS II: 759 –760 a zvířata ve folkloru, zvířecí řeč v NEČMS III: 1227–1228.

V korpusu světových příběhů tohoto druhu vystupují zvířata divoká a domácí, některá pro evropskou tradici i značně exotická. Ve vyprávěních se tak setkáme s cizokrajnými zvířaty, jako je lev, opice, krokodýl, slon, šakal, tygr, leopard, želva, papoušek, krab, ale i s bourcem morušovým. V evropském prostředí s liškou, vlkem, medvědem, havranem, zajícem, jelenem, sobem, myší, veverkou, ježkem, tchořem, krysou, žábou, hadem, slepýšem, vrabcem, kavkou, divočákem, netopýrem, jeřábem, holubem, jestřábem, rakem, kukačkou, vlaštovkou, volavkou, slavíkem, tetřevem, sojkou, vránou, hlemýžděm, mravencem, komárem, blechou, vší, pavoukem, mouchou a cvrčkem. Z ryb tu nalezneme především lososa, štiku, okouna, platýse a sledě (kupodivu nikoliv i v minulosti značně rozšířeného kapra). Z domácích zvířat patří mezi hrdiny po celém světě hlavně pes, kočka, koza, ovce, kůň, osel, slepice, kohout, velbloud, kachna, vepř a myš domácí.

V prostředí tradice českých pohádek patří mezi suverénně nejčastější divoké zvířecí hrdiny liška, vlk, medvěd a zajíc. Mezi zvířaty domácími je to pak koza, pes, kočka, kůň, kohout, slepice a domácí myš.

Do skupiny zvířecích pohádek se také tradičně řadí příběhy, v nichž vystupují rostliny (dub, chmel, tuřín, fazole, obilná semínka, rákos), planety a přírodní síly (měsíc, roční období, mráz, vítr, slunce), lidské orgány (břicho, údy) či postavy jiného – neživého charakteru (hrnec, hora, peníz apod.). Příběhy s těmito nezvířecími postavami přesto počítáme do kategorie zvířecích pohádek, neboť charakter děje, vyprávěcí postupy i dialogy postav jsou v podstatě totožné a v některých příbězích můžeme neživé postavy za zvířecí zaměnit, aniž by se na samotné pohádce něco měnilo (např. v pohádce ATU 130 Zvířata nocují (Brémští muzikanti) může místo některého z domácích zvířat vystupovat např. šídlo, jako je tomu ve sbírce Soukopově,[32] nebo vejce ve variantě ze Slovácka.[33] Takováto substituce postav má tradici již v antice.

[32] Soukop 1896: 460 –461.

[33] Frolec, Holý 1967: 52–54.

V mezinárodním systému katalogizace pohádkových syžetů ATU mají zvířecí pohádky vymezen prostor mezi čísly 1 až 299. Rozlišují se pohádky, v nichž vystupují jen divoká zvířata (ATU 1–99), divoká zvířata společně s domácími (ATU 100 –149), člověk a divoká zvířata (ATU 150 –199), sama domácí zvířata (200 –219) a poslední skupinu tvoří ostatní zvířata (ptáci a ryby) a personifikované předměty (rostliny, přírodní síly a planety; ATU 220 –299). Tímto způsobem je členěna i naše publikace.

*

Prapůvod evropských zvířecích pohádek spočívá, jak jsme již naznačili, v převážné většině v antických textech. Hlavním zdrojem námětů byly bajky[34] Ezopovy (nejstarší ze 4.–3. stol. př. n. l.) a ezopské (1.–2. století n. l.; tj. psané v duchu Ezopových bajek, ale jinými autory, namnoze neznámými), bajky Phaedrovy (1. pol. 1. stol. n. l.) a phaedrovské, bajky Valeria Babria (2. stol. n. l.) a babriovské, bajky Avianovy (4. stol. n. l.), bajky jiných antických autorů (často jako součást jiných literárních děl – např. Plútarchós a jeho Éthika obsahující syžet ATU 50A Liška vidí stopy vedoucí do lvího doupěte, ale žádné ven) a bajky ohlasové z pozdní antiky – novoezopské. Nicméně nejstarší dochované texty tohoto typu pocházejí již z epochy sumersko-babylonské (klínopisné literární památky) a egyptské (především démotické texty).

[34] O bajkách detailněji níže.

Přímým východiskem většiny evropských zvířecích pohádek se staly středověké přepisy a přepracování starověkých bajek, což se realizovalo zvláště v klášterech západní a střední Evropy (na území dnešního Německa, Francie, Švýcarska a severní Itálie). Z bajek se často postupně stávala exempla a následnou folklorizací pak zvířecí pohádky. Tento proces proměn samozřejmě nebyl jednoduchý a přímočarý. Pro exempla byly vybírány jen některé bajky (zcela nevhodné tak byly ty, v nichž vystupovali antičtí bohové, či se tam popisovaly činnosti, jimž středověký člověk nerozuměl, jako např. sport a olympijské hry, či je vůbec neznal a nechápal) a zároveň už od 11. století vznikaly analogickou cestou exempla s novými, v antice neznámými syžety s postavami zvířat, z nichž se později zvířecí pohádky vyvíjely též. Tímto transferem se měnila i struktura vyprávění (hlavně výstavba děje) a většina příběhů v ústním tradování tak vypustila moralistní ponaučení a doplnila často tzv. šťastný konec (v případech původní smrti hlavního hrdiny apod. – např. pohádka ATU 155 Hadí přirozenost), byť ještě v exemplech bylo moralistní ponaučení v nějaké podobě hlavním důvodem jeho užívání při kázáních.

Dalším inspiračním zdrojem zvířecích pohádek byla také středověká a raně novověká umělecká literatura, která si někdy „vypůjčila“ některé náměty z antické či lidové tvorby, ale přepracovala je, doplnila nebo zapojila do zcela jiných, např. politických souvislostí. Mezi hlavní zdroje tohoto typu řadíme jistě Roman de Renart (Román o lišákovi), starofrancouzský satiricko-zvířecí epos z přelomu 12. a 13. století, dílo Jacquese de Vitry Sermones vulgares (Obecné hovory) z téže doby, dále pak texty některých hebrejských učenců (např. Petrus Alphonsi a jeho Disciplina Clericalis). Jiné zvířecí pohádky jsou doloženy v arabských, perských a samozřejmě indických literárních dílech. Ta se do formování evropské zvířecí pohádky zapojila obvykle až s přeložením do latiny, španělštiny, italštiny či francouzštiny a následně do dalších evropských jazyků od 13. století dále. Např. indická sbírka bajek Pančatantra (Pět tkanin) vznikla asi ve 3.–2. století př. n. l. a byla přeložena nejprve do arabštiny, pak do hebrejštiny, španělštiny apod. Český překlad pochází z roku 1507 jako Pravidlo lidského života, jinak podobenstvie starých mudrcuov od Mikuláše Konáče z Hodiškova (1480 –1546) atd. U řady zvířecích pohádek není literární předloha známá, odůvodněně lze předpokládat jejich skutečně lidový původ – např. syžet ATU 68A Džbán jako past je doložen ve 14. století v Čechách.[35] Vytváření „pravé“ zvířecí pohádky je tak patrně v evropském prostředí počátkem novověku dokončeno.

[35] Pohádka je známá jako O lišce a džbánu a je prvně uvedena ve sbírce postních kázání neznámého mnicha s názvem Quadragesimale admontské (Anonym 2007).

Od 2. poloviny 18. století docházelo v českém prostředí (v západní Evropě to bylo již dříve a ve východní a jižní Evropě zase později) ke snižování významu zvířecí pohádky a narůstalo její zaměření výlučně na dětského posluchače a později čtenáře. V českém prostředí se překládalo či přepracovávalo ale stále více především orientálních příběhů. Výbor ze staroindických bajek označovaných jako Džátaky (Jātaka tales) vyšel pod názvem Bájky Bidpajowy ve dvou svazcích v letech 1846 –1850 v Olomouci.[36] Do češtiny ale nebyla přeložena celá řada významných středověkých literárních památek jako např. perské dílo Masnawí (Mathnawí, tj. Dvojverší) Džaláluddína Rúmího (13. stol.), které obsahuje řadu syžetů bajek a zvířecích pohádek, sbírka anglických exempel a bajek Fabulae Oda z Cheritonu (13. stol.) aj. Některé jejich části se nicméně do českého povědomí a do korpusu lidových příběhů dostávaly prostřednictvím překladů, popř. jako součást klášterní četby v rámci vzdělávání kněžích už od středověku.

[36] Klácel, František Matouš (pod pseudonymem František Třebowský): 1846, 1850 – Bájky Bidpajowy I, II. Olomouc: Moravská národní jednota sv. Cyrilla a Methoda (jen 2. sv., u prvního vydavatel neuveden).

V současnosti je v evropské kultuře zvířecí pohádka vnímána jen jako dětská záležitost a je zároveň chápána jako širší pojem, který v podstatě zahrnuje i bajky. Dospělému obecenstvu jsou určeny výhradně parodie zvířecích pohádek a anekdoty tohoto typu, často s erotickým obsahem.[37]

[37] Texty tohoto charakteru se v českém prostředí bohužel téměř nezapisovaly, ale jistě existovaly. Jako analogie nám mohou posloužit zvířecí pohádky tohoto typu ze sbírek východo- a jihoslovanského folkloru (Afanasjev 1998; antologie Mé jméno je Jebáš, Praha 1999).

*

S jednotlivými hrdiny-zvířaty jsou obvykle pevně spojeny charakterové vlastnosti, které nejsou omezovány hranicemi států a vycházejí z pocitů a dojmů, které při pozorování zvířat v přírodě a při setkání s nimi lidé kdysi dávno získali. K tomu pak přistupují pověry, magické praktiky a nadpřirozené jevy, v nichž zvířata hrají také významnou úlohu. Liška je proto vždy lstivá, vychytralá, mlsná a připravená kohokoliv podvést či okrást. Vlk je oproti tomu hloupý, pomalý, nechá si namluvit kdejaký nesmysl a často se stává obětí liščích žertů a výmyslů, ale může být i velmi nebezpečný a člověk se jej bojí. Medvěd je postava s trochu proměnlivějším charakterem, ale nejčastěji je podobný vlku. Koza jako nejčastější hrdina českých zvířecích pohádek je drzá, mlsná, zvědavá, vychytralá, někdy až agresivní. Ostatní domácí zvířata jsou o poznání klidnější a submisivnější. Především pes bývá většinou zobrazován jako skutečně věrný přítel člověka a dobrý strážce a hlídač, byť se někdy jeví jako trošku hloupější a např. vychytralá kočka ho poměrně snadno přelstí. Vlastnosti těchto zvířat v pohádkách jasně odrážejí některé aspekty jejich reálného chování v životě. Zatímco kočka si stále část nezávislosti na člověku uchovala, tak jednání psů někdy působí tolik podlézavě, až je to úsměvné. Ptačí svět je v zachycených českých zvířecích pohádkách zastoupen málo, vrána je namyšlená a hloupá, vlaštovka je oproti tomu vnímána jako moudrý pták, neboť si staví hnízda v lidských příbytcích, husa je pomalá a nepříliš bystrá atd.

Specifika českých pohádek jsou hlavně krajovou záležitostí. Tak např. u řady zvířecích pohádek vidíme velkou tendenci ke konkretizaci místa a někdy i času příběhu, což je do jisté míry v rozporu s podstatou pohádky a lze to vnímat jako snahu o připodobnění pohádek pověstem a jejich „zreálnění“. Zároveň jak na Chodsku, tak u vypravěčů v Kladsku sledujeme značné rozvolňování vyprávění i tak krátkých a obvykle sevřených, jako jsou zvířecí pohádky (viz např. varianty pohádky ATU 212 Koza lhářka). Stejně tak je zajímavé porovnávat pohádkové syžety zapsané a „extrahované“ z českých středověkých exempel ve Dvořákových Nejstarších českých pohádkách (Dvořák 2001), která vesměs pocházejí z textů 14.–15. století, a jejich následné zachycení v 19. a 20. století. Zjišťujeme, že více než polovina syžetů se ve zmíněných sběrech v posledních dvou stoletích vůbec nevyskytuje, na základě čehož lze usuzovat na neúspěšnou či vůbec nerealizovanou folklorizaci těchto textů. Je však nutné mít neustále na paměti, že veškeré závěry, které můžeme ze zachyceného folklorního materiálu vyvozovat, jsou do jisté míry relativní a ne zcela jednoznačné, neboť nemáme představu o tom, kolik a jakých příběhů se ve skutečnosti v lidovém prostředí vyprávělo, protože terénní sběry neobsáhly všechny regiony a nebyla zdaleka zachycena všechna vyprávění.

*

Oproti tomu bajku[38] vnímáme jako spíše útvar umělý, literární, který se nicméně stal zdrojem a inspirací pro většinu zvířecích pohádek. Obecně se jedná o krátký epickodidaktický útvar, jenž upozorňuje na některou obecně platnou skutečnost nebo se snaží zdůraznit nějakou životní zásadu. Příběh je obvykle jednoduchý s jednou, dvěma, řidčeji s více postavami a nejčastěji přináší v závěru deklarované poučení s moralistním rozměrem. Ve středověku a především v novověku se ponaučení někdy rozvinulo v celý komentář, který též upozorňoval na případy, kdy je vhodné příběh aplikovat. Moderní teoretická bádání nad funkcí a rolí bajky ve společnosti odstartoval Johann Gottfried Herder úvahou O obraze, básnictví a bajce (Über Bild, Dichtung und Fabel).[39]

[38] Slovo bajka ale v některých regionech sloužilo pro označení pohádky, především kouzelné (Horňácko, Valašsko aj.).

[39] Herder tento text publikoval v roce 1787, v českém překladu viz Herder 2006: 125–151.

Původ bajky je nejednoznačný a současná evropská folkloristika a literární věda na tuto problematiku nemá ujasněný názor.[40] Nejstarší zapsané texty tohoto typu pocházejí ze sumerských klínopisných textů z 18. stol. př. n. l.,[41] pozdější jsou indické příběhy (Pančatantra), nejznámější jsou ale bajky z antického Řecka od Aisópa (Ezopa) a jeho řeckých či římských následovníků. Soubory bajek byly také základní četbou ve středověkých klášterech, kde následně vznikaly první středověké bajky vycházející z antických předloh. Další příběhy tohoto typu se posléze staly součástí exempel a pozvolna se dostávaly i do ústního tradování. Z většiny z nich se pak utvářely zvířecí pohádky. Dalším zdrojem inspirace byly literárně zpracované bajky středověké a novověké včetně překladů starších mimoevropských děl (viz výše), zmiňme literární bajky La Fontainea, příběhy ze zmíněné Pančatantry atd.

[40] Viz např. heslo bajka ve Slovníku termínů slovesného folkloru (Otčenášek – Baeva 2013: 18 –19) či v NEČMS (Brouček – Jeřábek 2007, II: 36).

[41] Viz heslo bajka ve Slovníku antické kultury (Bahník a kol. 1974: 94).

Zatímco zájem o lidové zvířecí pohádky v 19. století v rámci ústního tradování klesal a tento druh tradiční narativity se stal výhradně doménou dětí, bajkám poskytl nový „život“ vzdělávací systém. Bajky, lhostejno jakého původu, se staly nedílnou součástí učebnic a školních pomůcek určených malým dětem (na úrovni obecné školy). Tento stav víceméně trvá dodnes (předškolní zařízení, první stupeň základní školy), v moderní mediální popkultuře jsou bajky častými předlohami dětských televizních (hraných i animovaných) pohádek (Pohádky ovčí babičky[42] apod.). Setkáme se i s parodiemi bajek, které reflektují některé společenské a politické jevy současného světa. Celkově můžeme bajky označit za stále živé literární útvary a ani v nejbližší budoucnosti tomu patrně nebude jinak.

[42] Tento třináctidílný seriál Československé televize (1966) v režii Václava Bedřicha svéráznou formou využil hned několik bajek a zvířecích pohádek.

1 DIVOKÁ ZVÍŘATA

1.1 CHYTRÁ LIŠKA (JINÉ ZVÍŘE)

ATU 1 KRÁDEŽ RYB

The Theft of Fish

Liška předstírá, že je mrtvá. Člověk ji najde na cestě a vhodí na vůz, na němž veze ryby. Liška je z vozu vyhazuje a pak si je posbírá. Vlk (medvěd) ji chce napodobit, ale je chycen.

( 1 ) Jak liška napálila vlka

Nebyla by liška liškou, kdyby si nebyla jednoho krásného dne povšimla, že sedláci jezdí do města na trh a mívají na vozech v posadách drůbež. Až se jí sbíhaly sliny v hubě, když si pomyslela, jaké by to byly hody, kdyby se těm slepicím nějak dostala na kobylku. I jala se přemýšlet, až jí nakonec došlo, jak to navléknout. Vyzvěděla, kdy bude příští trh, lehla si toho dne u cesty a odtáhla oháňku od těla, jako kdyby byla zabitá nebo zcepenělá.

Časně ráno tudy jel sedlák s posadou plnou slepic a uviděl lišku ležet u cesty. Podivil se, kde se tu vzala, švihl ji bičem jednou, podruhé i potřetí, ale ona se ani nehnula. V domnění, že je mrtvá, vzal ji tedy sedlák za ocas a hodil na vůz. Potom zas vyskočil na kozlík a vesele si prozpěvoval, že bude pít na její kůži. Ale liška vylomila v posadě dva pruty, zakusovala slepice jednu po druhé a shazovala je z vozu. Sama pak z něho seskočila, všecky slepice odnosila do lesa a vystrojila si hody.

Namanul se k tomu vlk, podivil se a povídá:

„Ty si nějak hoduješ, milá kmotra! Řekl bych, že ti vybude i na výslužku pro mě.“

Ale liška odpověděla:

„To se přece nesluší, kmotře, abych tě odbyla nějakými nedojedky. Radši ti poradím, jak to udělat, abys měl hojnost jako já. Jenom si musíš pospíšit, protože sedláci zas brzy pojedou do města na trh a povezou v posadách slepice. Ty si lehneš u cesty a odtáhneš ocas od těla. Sedlák si pomyslí, že jsi mrtvý. Švihne-li tě bičem, nehýbej se, ani když tě jím přetáhne podruhé a potřetí. Když to přetrpíš, hodí tě na vůz všecek šťastný, že přišel zadarmo ke tvé kůži. Ty prolom posadu, zakusuj slepice a házej je z vozu, pak si je odnos do lesa a budeš mít hody, jako byly ty moje.“

Vlk lišku poslechl, rozběhl se k cestě, kudy jezdí sedláci na trh, lehl si tam a roztáhl, trulant důvěřivý, pro jistotu všecky čtyři. Vtom už jel sedlák. Když uhlídal vlka, překvapen zastavil vůz a seskočil z kozlíku. Tentokrát ale místo biče uchopil okovaný cep a udeřil jím vlka. Ten se ani nehnul, a tak sedlák uhodil podruhé a s větší silou. To už vlk nevydržel, vyskočil a tentam do lesa za liškou.

Ta ho přivítala:

„Tak co, kmotře, jakpak se ti vedlo?“

Vlk odpověděl:

„Nedobře, milá kmotra! Až běda těžký bič měl ten sedlák. Už po první ráně jsem se měl co držet. Když uhodil podruhé, bolestí jsem se uprd. A než se rozpřáhl potřetí, radši jsem utekl, protože by mě byl dojista zabil.“

Liška na to:

„Tvoje chyba, žes nebyl dost trpělivý. Měls vydržet všecko jako já.“

A vlk:

„Co naplat, kmotra. Měj se tu dobře, já půjdu podruhé spíš na berany. U nich se aspoň nemám co bát tak těžkého biče.“

tiskem Václav Matouš Březina, Litomyšl – 16. století
Dvořák 2001: 23 –24

Středověké exemplum dalo základ obecné verzi zvířecí pohádky rozšířené po celé Evropě i Asii. Poprvé je tento syžet v podobě exempla zachycen v roce 1178 ve francouzské knize Roman de Renart (česky Kvapil 1973). Tato česká raně novověká verze obsahuje v závěru jisté moralistní doporučení, čímž se blíží bajce.

( 2 ) O vlku

Liška šla s vlkem a vlk měl velký hlad. Tož si stěžoval před ní. Ona povídá:

„Musíš nebýť tak hloupý. Vidíš, sedlák nesl kačeny a já jsem se udělala zdechlou na cestě a on mne hodil na vůz. Já jsem si shodila několik kačen, utekla jsem a zahnala si hlad. Musíš také lehnout na cestu a udělat se zdechlým.“

Vlk to udělal. Mlatec šel tou cestou a povídá:

„Tato mrcha zde leží zdechlá,“ a jak bouchal, tak bouchal cepem do vlka a vlk sotva utekl. Povídal lišce:

„Dostal jsem bití místo jídla.“

Liška mu povídala:

„Pojď se mnou.“

Šli spolu okolo rybníka. Ona mu praví:

„Vypij tu vodu, je v ní koláč,“ a on to byl měsíček. Vlk vodu vypil, ale koláč se mu ztratil.

Potom šli do hospody na noc: byla tam svatba. Vlk vlezl na pec; bolel jej břich, takže tam všecky ty lidi pošplíchl. Oni jej strhli a bili. Liška utekla a schovala se do kaliny a zabarvila se na červeno. Vyčkala vlka a řekla:

„Vidíš, já jsem víc dostala; ty nejsi zakrvácen jako já.“

Vlk jí litoval a vzal ji na záda a ona říkala:

„Bitý nebitého nese.“

Vlk nevěděl, co to, a ptal se:

„Co to povídáš?“

Liška:

„Že mne to tuze bolí,“ a řekla to tak pětkrát.

Vlk tomu porozuměl, že se mu vysmívá, udeřil jí o bor a zabil ji.

?, Sloupsko – 50.–60. léta 19. století
Soukop 1896: 458 –459

Poměrně častá varianta oblíbeného syžetu, která se trochu liší propojením se syžetem Předstírané zranění (ATU 3) a Nemocný nese zdravého (ATU 4). Jinou malou odlišností je záměna sýra za koláč, s čímž se obvykle nesetkáváme.

( 3 ) O vlčkovi a lištičce

Lištička slavila křtiny mladého lišáka. I vlčka pozvala na hody za kmotra. Vlček si učesal vlásky, vousky nakroutil, vyhladil kabátek, nožky vyleštil a šel.

Štědrá kmotřička mu předložila vajíčka, kuřátka, slepičky, kohoutky, koroptve usmažené, upečené. Vlček si pochutnával, pochvaloval, a když se najedl, optal se lištičky:

„Pověz mi, milá kmotřičko, jak jsi přišla k tolika lahůdkám?“

„Kde jsem k nim přišla, tam jsem k nim přišla. Ale abys věděl, povím ti to, jinému bych to neřekla. Jel vozka silnicí a vezl plný vůz vajíček, kuřátek, slepiček, kohoutků a koroptví. Pomyslila jsem si: »Počkej, já tě dostanu.« I lehla jsem si na cestu, bičík se mi svezl po srsti, ale já se ani nehnula. Ještě jednou mi zajel řemínek do kůže, a když jsem sebou ani netrhla, vzal mě vozka za ocas a hodil do vozu. »Liščí kůži draze prodám,« povídal si, práskl do koní a jel. Já však pomalu všecko z vozu vyházela na silnici, a když už byl prázdný, sama jsem vyskočila. Tak jsem přišla, kmotříčku, k tolika lahůdkám.“

„Také to udělám,“ těšil se vlček, „a tebe také potom pozvu, kmotřičko.“

Dva dny číhal vlček na silnici a třetí den zase jel jakýsi vozka. Slepičky mu krákoraly na voze a kohoutkové kokrhali.

„Zajisté je to ten, však já tě dostanu,“ myslil si vlček a už se olizoval a zoubky mu zachřestily. Když už byl vozka nablízku, vylezl vlček z příkopu a položil se na silnici. Ani se nehýbal, ani nedýchal, jako by nebyl živ, i oči zavřel. Ale dříve než se nadál, pádná rána div mu hřbet nerozrazila a žebra nepřelomila.

„Já tě, ty mrcho, naučím, podruhé mne neokradeš!“ soptil vozka a mlátil ubohého vlčka úvinem, že by se byl chudák zalkl. Když už měl dost, uchopil ho vozka za ocas a hodil zas do příkopu. Stěží se vlček doškrábal k lištičce. Postěžoval si jí a ona ho politovala.

„Mlč, brzy se ti to zahojí, do večera, a pak půjdeme na ryby,“ těšila zbitého útrpná kmotřička.

Večer mrzlo, jen to skřípalo, i rybník na návsi se potáhl ledovou korou. Jen tam, co chodili pro vodu, byl v ledu otvor, a i ten ponenáhlu zamrzal. Když se zešeřilo, šla lištička s kmotříčkem na ryby.

„Ocásek musíš ponořit dolů do vody, a pokud nebude tížit, nesmíš ho vytáhnout. Ryby se ti naň zavěsí a připravíme si dobrou pochoutku!“ napomínala kmotřička vlčka.

Přišli na rybník, nalezli otvor; vlček poslechl lištičku, posadil se nad ním s ocáskem do vody, a když ho začal tížit, pokoušel se jej vytáhnout. Vší silou táhl, ale nemohl. Přimrzl ve vodě.

„Psíci, pojďte si pro vlčka!“ křičela lištička a se smíchem skákala na ledě kolem podvedeného kmotra.

Vlček vyl a nadával, co mu hrdlo stačilo. Ale to přivábilo na led k vlčkovi a k lištičce tím více hafanů.

„Já vám už neuteču; ale ji si vemte, tu podvodnici,“ naříkal vlček a štval psíky na kmotřičku. Ale ta nečekala a jako střela utíkala nahoru ke skalám do sluje. Celý dav se za ní hnal jako posedlý.

Ve sluji lištička psíkům šťastně unikla. Do děr za ní nemohli, zůstali venku. Někteří se vrátili k vlčkovi a jiní ulehli před slují.

„Jak vy jste mi, oči, sloužily?“ ptala se lištička očí. – „Dobře jsme ti sloužily, skrýš vyhlédly, aby tě psi nechytili a nezadávili,“ odpověděly oči.

„A jak vy, ouška, jste se přičinila?“ – „Dobře jsme se přičinila, bedlivě naslouchala, zda-li nejsou nablízku chrti s hafany,“ odpověděla ouška.

„Jak vy, nožičky, jste se zachovaly?“ – „Dobře jsme se zachovaly, větrem letěly a tak tě zachránily,“ odpověděly nožky.

„A jak ty, tělíčko?“ – „Lehounké jsem, pružné, pro tvé dobro k nechycení,“ odpovědělo tělo.

„A co ty říkáš, ocásku?“ – „Co já říkám?“ nevrle zamručel ocásek. „Já vždy zakusím nejvíc, otlučeš mne, blýskavou srst poroucháš, v blátě poválíš, zakrvácíš a pak se vždy ptáš, co říkám.“

„Jsi tedy v mé službě nespokojen?“ zadurdila se lištička. – „Arciže nespokojen!“ zavrčel ocásek.

„Psíci, vemte si ho!“ rozkřikla se lištička a mrštila jím ven ze sluje. Psíci se nedali pobízet, hbitě přiskočili. Bílé ostré zoubky se do ocásku zakously, psíci tahali, tahali, až lištičku z díry vytáhli a roztrhali.

?, Slánsko – 50.–70. léta 19. století
Třebízský 1971: 9 –10

Relativně rozvinutá pohádka, která velmi pěkně propojuje původní příběh se syžetem Chytáním ryb na ocas (ATU 2). Jistou zvláštností, se kterou se v českém prostředí setkáme, je závěrečný rozhovor lišky s údy, který končí hloupým rozhodnutím lišky a její smrtí, tedy poněkud nepohádkově. Tento text publikoval V. B. Třebízský v Neubertově kalendáři na rok 1874 a 1875, knižně pak 1886.

( 4 ) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí (I)

Tenkrát, co vo tom povídám, eště nedvěd s liškou spolou kamerádili, kmotrovali si ha chodili k sobě na hyjty. Nedvěd vostával v boudě na Prantíčkach ha liška míla brloh ve škálách na Pasece.

Liška bula vodjakživa všema mastma mazaná, ha míla se proto dobře. Chodila na slepice na Díly, sem tam přinesla si párek holoubat vod mlnáře na Stroužku nebo i hus z Mlyjnečku. Ale chudák nedvěd tříl čím dál tím věčí bídu, túze po něm pásli, bál se huž pomálu vystrčit hlavu z lesa, ha to ce ví, že mu pečený ftácí teky samí do huby nelítali.

Jednou po ránu sedíl celyj smutnyj na parezu ha vyříval se na sluníčku. Túze špatně se vyspal, míl hlad, haž mu v břiše kručílo, jako by mu tám jezdily kočáry, proto bul celyj mrzutyj, sjet ho nic netěšil, zíval, vorvíral přitom tlamu dokořán jako vrata ha chytal jazykem z dlouhý chvíli šmíce, komáry ha mouchy, co vokolo něho lítali ha tak ho štípali, že si ani nemoh s pokojem zdřímnout. Dyž míl dost velkou tlamu, jazyk teky dlouhyj i mrštnyj jako ruku, povedlo se mu, že jich pokaždý několik popád ha spolk.

Jak tak sedí, přiběhne k němu na hyjtu liška.

„Cák tu děláte, kmotříčku?“ ptá se, sotvaže se posadila proti němu na plesknatyj kámen.

„Dyť vidíte, kmotřičko, snídám,“ povzdychl si smutně nedvěd.

„Áhaha! Tuto vy snídáte? Mouchy, šmíce ha komáry?“

„Lepší něco než nic.“

„To sté na tom, kmotříčku, túze bídně,“ litovala i chlubila se liška, „to já mívám lepší snídaní, dnes sem míla kuřátka, včera holoubátka, podle toho, nač mám zrovna laskominu.“

„Jejej, kmotra, to se máte ňák dobře! Depa to jenom šecko seženete? Já nemůžu vo nic zavadit.“

„Já vám to, kmotříčku zlatyj, ráda povím, ale nesmíte to prozradit ha šikovně to vyvect.“

„Neprozradím, kmotřičko, nic se nebujte, jenom mi to povězte.“

„Tak poslouchejte. V noci běžte ha lehnite si na zdanovskou hráz. Támtury časně zrána, eště za tmy, jezdí formaní na trh do města ha vozí plný fůry drůbeře. Skočte jim na vůz ha naberte si, co hunesete. Já sem malá ha slabá, moc toho nehunesu, vy sté proti mně hučiněnyj vobr, vy toho můžete pobrat pětkrát túlik.“

Hladovýmu nedvědu haž sliny z huby kapaly, jakou mil hned na to chuť. Poděkovál kmotřičce za dobrou radu, ha jak se setmílo, hupaloval přes louky rovnou k zdanovskýmu rymíku. Tám si leh pod hráz ha číhal. K ránu, jak se začlo bryjdit, eště se na nebi třepálo plno vězdiček, ha nedvěd huž slyší zdaleka hrčít vozy. To meclovský pacholci vezli do porcunálový fabriky ve Zdanově špád. Nedvěd si myslí: »Huž sou tu,« nemoh se dočkát, haž přijedou blíž, zvíh hlavu, vyskočil, koně ho cítili, zařehtali, pacholci ho zhlídli, vobrátili rukovítka ha milýho nedvěda tak zmlátili, že vodlíz málo živyj.

Sotva se dovlík zpátky na Prantíčky, sed si tám na pařez ha dal se z lítosti, bolesti ha hladu do hořkýho pláče.

„Ouvej, ouvej, ouvej!“ naříkal si hlasitě.

Liška ho slyšela haž na paseku ha hned přiběhla.

„Tak japa se vám vedlo, kmotříčku?“ ptá se hned oulisně, jako by neviděla, jak je ztlučenyj.

„Zle, kmotřičko, túze zle,“ stěžoval si nedvěd, „do nejdelší smrti nechci drůbeř ani vidět, ty mi zahnali chuť, ty mi vzeli červa, rači budu dál živ vo šmících, mouchách ha komárech.“

„To, kmotříčku zlatyj, nemušíte,“ spustila hned liška, jako by nehumíla ani pět spočítat. „Víte, já huž sem se teky přejídla drůbeře, dostála sem íčko chuť na ryjby, tak esli chcete, pote se mnou, pudem spolou do Vaňkouc rymíka, ten není daleko ha ryjb je tam jako máku, samí kapři nejmíň pětilibrový.“

„Dyť vidíte, že se íčko bolestí nemůžu ani hnout, mušíte počkát, haž se z toho drobet vylízám,“ bručíl nedvěd.

„Počkám ráda, kmotříčku,“ slibovala liška, ha nosila nedvědu všelijaký masti ha mazání, aby se brzy zahojil.

Ale přece mu to trvalo haž do zimy, než bul jaksepatří zdráv.

Alžběta Knopfová, Díly a Jakub Konopník, Postřekov – 1919
Baar 1976: 220 –222

Klasická zvířecí pohádka upravená do chodského nářečí, která má zároveň etiologický obsah, neboť „vysvětluje“, proč se nemají medvědi s liškami rádi. Konec má šťastný, byť ve starších verzích byl medvěd patrně pouze zmlácen a liškou neléčen, jak je tomu i v podáních sousedních či dalších slovanských národů (viz např. Kropej 2015: 41–43, Krzyżanowski 1962: 51).

( 5 ) Zaic a liška

Šel zaic s liškou po poli nedaleko silnice. A teď viďali, že tam de děvčinka. Že má košíček a že de z města a že něco si nakoupila.

Zaic poudá:

„Viš co, támhle de ďoučátko, to má košíček a v tom má plno houskouch. Dybysme i tak mohli ten košíček ukrást! Ale jak to udělat?“

Liška poudala zaicoj:

„Viš co, ty si támle lehni a dělej, jako dybys byl mrtvěj. Ďouče pude a bude tě chtít zvíhnout a postaví košíček a já i zatim košíček ukrannu, a jak vona tebe bude chtít brát, tach ty utečeš.“

Jak si to poudali, tak to udali. Zaic si leh, holčička vídala, že ten zaic tam leží, myslila si: »Ach, to von je bez sebe. To já si ho vemu domu.«

Košíček postavila a nekoukala na košíček, jenom na zaice, a jak vona zaice chtěla zvíhnout, zaic se zvíh sám a utíkal. Co vona se vohlínne, má košíček taky pryč a vidi, že liška utiká s košíčkem. Teď zaic honi lišku. A liška falešná zaicoj nechtěla z tejch houskouch nic dát, chtěla mu s tim utýct.

Přišli k jenomu potoku a zaic volal lišku:

„Ty, pod cem, k tem houskoum by byly dobrý taky ryby. Viš co, ty bys mohla ňáky nachytat. Bude zrouna zamrzovat potok, strč ty zatim vocas do potoka a ryby nemaj tak jach tak co íst, voní se šechny ti na vocas poujesej. Ale musiš pospíchat, dokad ten potok nezamrzne.“

No, liška věďala, že by to bylo taky potřeba a tak že se to musi udělat, košíček postavila, strčila vocas do potoka a čekala, až se i ryby nachytaj na vocas. A potok práuje zamrzoval a za chvíli milý lišce zamrz vocas. Teď vona byla uvázaná jak pes na řetěze. A zaic pěkně před liškou si sed u košíčku a jenu housku po druhý pěkně sněd. Liška štěkala a byla zlá, ale nic i to nebylo platný.

Zaic i říkal:

„Počkej až do jara, až vytaje. Čekej až do jara, šak ty vytaješ.“

A pěkně jenu housku po druhý sněd, a až to šechno sněd, pak nechal lišku v potoce a sám útek.

Filoména Hornychová, Nouzín, Kladsko (PL) – 1958
Jech 1959: 252

Pohádka v kladském nářečí češtiny zajímavě mění původní příběh, kdy se tím hloupým stává liška (původně vlk) a chytrákem je tu zajíc (obvykle liška). Jedná se v českém folkloru o poněkud nezvyklou substituci postav. Pohádka je spojením s ATU 2

Dále viz č. (128) O vlku a vlčici, č. (143) O vlkovi a lišce.

ATU 2 CHYTÁNÍ RYB NA OCAS

The Tail-Fisher

Medvěda (vlka) navede liška, aby chytal ryby na ocas tak, že ho strčí do rybníka do vysekané díry v ledu. Ocas mu přimrzne a když chce utéct před lidmi, utrhne si jej.

( 6 ) Jak vlk lovil ryby

Jednou v zimě vlk vyhládl, i vyhrabal se ze svého pelechu, že si sežene něco na zub. Jak tak šel, potkal lišku. Povídá jí:

„Odkud, kmotra?“

„Ale tamhle od rybníka,“ odpověděla liška. „Jsou v něm pěkné ryby. Nachytala jsem si jich a najedla se, že se sotva valím.“

To se ví, že to byla lež, ale vlk jí na ni skočil a zeptal se:

„A jakpaks je chytala?“

Liška se jala vysvětlovat:

„Svěsila jsem ocas do vody a nechala ho v ní tak dlouho, až ryby uvěřily, že je to něco k snědku nebo že jsem mrtvá. I přichytily se ocasu, já je vytáhla na břeh a snědla.“

Na to vlk:

„Co myslíš, mohl bych to taky zkusit?“

„Jak by ne,“ ujistila ho liška, „jsi přece silnější než já. Jenom to udělej, jak ti radím. A nesmíš se ohlížet, aby se ryby nepolekaly.“

I nemeškal vlk, pospíšil k rybníku, svěsil ocas do vody a nechal ho v ní tak dlouho, až mu přimrzl. Najednou totiž uhodil silný mráz. Ale vlk ne aby se podíval, co ho to drží. Pomyslel si, že se už dost ryb přichytilo ocasu, a chtěl ho vytáhnout. Tahal, tahal, ale nešlo to: ocas pevně vězel v ledu. A tak tam vlk musel zůstat až do rána.

Ráno přišli sedláci a ubili ho bezmála až k smrti, takže stěží vyvázl. A když se belhal domů, zlořečil kmotře, že za slíbené ryby málem zaplatil životem a zpět že si nese jenom modřiny a rány.

Klaret – 14. století
Dvořák 2001: 24

Původní podoba této zvířecí pohádky je ve středověkém exemplu ve francouzské knize Roman de Renart (1178). Později již klasickou verzi zvířecí pohádky se podařilo zachytit po celé Evropě a Asii. V mnoha evropských variantách je vlk (méně často medvěd) na konci zabit (viz např. Kropej 2015: 48 –50, Krzyżanowski 1962: 52).

( 7 ) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí (II)

Něhdy po svatým Mikuláši, dyž huž si vlk připravil boudu na zimní spaní, přiběhla k němu liška, přetvářela se, jako by ho míla dovíjak ráda, ha povídá:

„Íčko už, můj zlatyj kmotříčku, ste zase chlapík, že byste moh škály lámat. Dybyste chtíl, moh byste íčko jít se mnou na ty ryjby. Brzy máme vánoce, Vaněk ryjby vyloví ha my hutřem suchou hubu. Ale jak chcete, já vás nenutím.“

Nedvěd chvilku přemyjšlel, břicho mu hladem bručílo, protože v zimě nelítají ani šmíce, ani mouchy, jahody ha maliny teky nerostou, aby se moh pást, šechnim včelam, co vo nich v lese věděl, huž dávno vybral med, tak si myslil: »Cák se mi může stát, dyž bude liška se mnou?« Ha hned řek nahlas:

„Puru, esli ty pureš se mnou.“

„To ce ví, že puru, jen se připravte, dnes navečer se tu pro vás zastavím,“ slíbila liška, ha teky jo. Sotva se setmílo, přiběhla jako na koni ha pustíla se s nedvědem rovnou k Potřekovu. Venku mrzlo, haž to skřípalo, ha Vaňkouc rymík bul huž zamrzlyj, jako dyž ho zaková.

„Mušíme si protlouct led,“ radila hned liška ha sháněla ňákyj hodně špicatyj kámen. Dyž ho našla, popád ho nedvěd do předních pazourů, protlouk do ledu díru, haž se voda blyjskala.

Liška, pane, ta je jako kočka. Tuze ráda jí ryjby, ale do vody se jí nechce, ha proto povídá:

„Víte, kmotříčku, já muším číhat, aby na nás něhdo nepřišel, ale vy si k ty díře sednite, spuste vocas do vody, haž bude hodně těžkyj, tak táhnite, ha esli nehutáhnete, zavolejte, přídu vám pomozt.“

Dobráček nedvěd poslech na slovo, sed si na ledě, vocas strčil do vody ha za chvíli se mu vopraudu zdálo, že huž se mu na něn něco lepí. Hádal, že to budou ryjby nebo rácí.

Liška vodběhla na kopeček dávat pozor, esli něhdo nejde. Ale tám foukal vítr vostryj jako břitva, brzy jí trolila zima, haž zubama cvakala, ha proto na vartě dlouho nevydržíla.

„Kmotříčku, cák abysme prubovali táhnout,“ přiběhla za chvíli k nedvědovi, „mně huž je takuvá zima, až mi to může srče hutrhnout, ha teky se mi zdá, že sem de Vaněk.“

„Nu, můžeme, kmotřičko, prubovat, můžeme, za průbu nic nedáme,“ povídá nedvěd, ha pomalu, aby ryjby nesplašil, se zvíhá z ledu. Šlo mu to zle, proto hned vesele zavolal:

„Stafra, kmotřičko, tich bure! Je to ňáký těžký, ani je sám nemůžu vytáhnout, prosím vás, pomozte mi.“

Liška ho zrovna chtíla vzít za přední packy ha zatáhnout, dyž vtom zachrupal sněh ha vona vidí, jak de sedlák Vaněk ha se sekyrou na rameně měří rovnou k rymíku prosekávat vokence, aby mu ryjby do rána nelekly.

„Marneči! Vaněk de!“ vykřikla liška, pustila hned nedvěda ha hupalovala k lesu, haž se za ní prášilo. Nedvěd samotnýho sedláka by se nelek, ale jeho sekýry se lek. Proto teky chútě stává, trhá sebou nalevo, naprávo, ale vocas jako by mu něhdo zrovna v kleštích držíl, ne ha ne se postavit na nohy.

Ha Vaněk huž se žene z kopečka delů, huž hrozí sekýrou, huž křičí:

„Ha ty lumpe jeden! Íčko tě mám! Tak to si ty, co mi chodí na ryjby!“

Nedvěd cítil, že mu běží vo hlavu, sebral šecku sílu, trh sebou, haž led za nim zapraskal, zařval bolestí, skokem se pustil k lesu, ale – bez vocasu, ten tám vostál zamrzlyj v rymíce. Vod tich čás nosí šichní nedvědí krátkyj vocas ha rymíku se bojí jako čertí kříže.

Náš nedvěd – chudák – celyj krvavyj chčasně doběh zase na Prantíčky, zalíz do boudy, zatarasil dveře, aby neřád liška k němu nemohla, humínil si, že huž do nejdelší smrti s tou slotou nebude nic mít, že jí nehuvěří, dyby mu slibovala hory doly, ha s tou myšlenkou husnoul jako parez tvrdě.

Alžběta Knopfová, Díly a Jakub Konopník, Postřekov – 1919
Baar 1976: 222–223

Klasická zvířecí pohádka upravená do chodského nářečí, která má zároveň etiologický obsah, neboť „vysvětluje“, proč se nemají medvědi s liškami rádi a proč mají medvědi krátký ocas. V této pohádce obvykle vystupuje na místě medvěda vlk. Konec je šťastný jen pro lišku, hloupý medvěd je zmlácen.

Dále viz dále viz č. (3) O vlčkovi a lištičce; č. (5) Zaic a liška.

ATU 3 PŘEDSTÍRANÉ ZRANĚNÍ

Simulated Injury

Liška předstírá nějaké zranění (polije si mlékem hlavu) a tvrdí vlkovi, že je na tom tak zle, až jí mozek vylezl z hlavy.

( 8 ) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí

navazuje na pohádku č. 17

Mezitím si huž liška hu Lávek pochutnávala na ítrnicích ha jelitach, zajídala je šiškama, zapila pivem, takže ležíla napraná jako buben ha nemohla se ani hnout. Zdaleka huž slyší hekat nedvěda ha myslí si: „Počkej, íčko se eště lacno svezu demů.“ Vyválela se drobet ve stoce plný červený slatiny, ha sotva se přivlík nedvěd drobet blíž, dala se do křiku, co jí hrdlo stačilo:

„Můj Bože, pro pět ran! To je má poslední hodina! Dyby tu bul hu mě aspoň kmotříček, abych se s ním mohla rozloučit ha za šecko mu poděkovát.“

Dobrák nedvěd slyší ten nářek ha pláč, zastaví se, poslouchá, zapomíl na vlastní bolest ha hned volá:

„Kmotřičko, depa ste? Ste tu něhde?“

„Kmotříčku zlatyj, pro šecko na sjetě vás prosím, slitujte se nade mnou ha nevopouštějte mě, já se nemůžu ani hnout, vemte mě na řibet ha vodnesíte mě demů, k nám na Paseky, já vím, že je se mnou konec, ale mý děti vám vostanou do smrti vděčný,“ škemrala hned liška.

Vo třech přibelhal se k ní po hlase nedvěd ha povídá smutným hlasem:

„Kmotřičko, kmotřičko, mějte přece ňákyj rozum, dyť já sám sotva lezu.“

„Kmotříčku, kmotříčku, vy aspoň lezete, ale já nechčasná sem samá krev, vod ran ha bití votekla sem jako sud, nenechávejte mě tu bídně zahynout ha vodneste mě aspoň na kráj do lesa,“ dala se liška do pláče.

„Tak huž mlčte ha vlezte si tám,“ zabručíl nedvěd, protože bul měkkýho srce, nemoh slyšet plakat ha naříkat, vobzlášť žencký fňukání se mu vodjakživa nejvíc protivilo. Klek si hned na zem, liška dobrým jídlem ha pitím jako cijcha nacpaná vyškrabala se na řibet potlučenýmu ha hladovýmu kmotříčkovi ha hulebedila se tám jako doma.

Nedvěd s nákladem tepřiva pomálu ha bolestně se hrabal přes Lachce k lesu. Šecky kostě ho bolíly, v každým kloubku píchalo, zato lišce se sedílo v teplým kožichu jako v peří, pivo jí stouplo do hlavy, rozkurážila se ha začla najednou zase zpívat jako hu muziky:

„Bityj nebitýho veze, sám sotva leze.“

Nedvědovi eště hučílo v hlavě, vízdaly v huších voklesky ha kamení, ale přece zaslech písničku, zastavil se, aby popád dechu, ha voptál se:

„Kmotřičko, vy si zpíváte?“

„Ha depa zpívat, kmotříčku můj milyj, to já si tak naříkám, jenom nestujte ha pospěšte si, hnedle bude ráno, za Tranovem huž se jasní nebe.“

„A to jo!“ kyjbl nedvěd spokojeně hlavou, ha znova vykročil. Liška chvilku míla pokoj, ale dobrý bydlo jí píchalo ha spustila znova vesele:

„Bityj nebitýho nese, sám sotva leze, hnedle budou v lese.“

„Kmotřičko, cák si to zpíváte?“ znova zastavil se nedvěd ha voptál se huž zlostně.

„Cák furt slyšíte, kmotříčku, nezdržujte se ha pospěšte, huž se bryjždí, co nevidět výde slunce, my smě eště v širyjch polích ha lukach, eště nás tu naposled něhdo chytí,“ lhala liška, haž se jí vod huby kouřilo.

„Moh sem se přeslechnout,“ pomyslil si nedvěd, neříkal nic víc, ale humínil si dávat pozor. Belhal se dál, ba eště přidal do kroku, protože huž vopravdu se začlo rozednívat, nohy se pod ním třísly, hubou haž na zem padal, liška se mu zdála čím dál tím těžší, těšil se, že huž to dlouho trvat nebude, protože les huž se před nima černal.

Ale lišce nedal randášek dobře dělat, nemohla mlčít, ha potřetí si zazpívala na řibetě:

„Bityj nebitýho veze, sám sotva leze, nebityj se nese, hnedle bude v lese.“

„Ha ty jedna prachmilionská mrcho,“ pošetil se najednou nedvěd, přestál kmotřičce vykat ha poručil:

„Hned se mi šaruj se řibeta delů.“

„Cák se stálo, kmotříčku, copa?“ lekla se íčko liška; poznala, že je zle, zapírat že je marno, proto hned vobrátila:

„Dyť já si zpívám kvůli vám, aby se vám lehčej šlo.“

„Tak ty nestydo nestydatá, eště ke všemu budeš lhát?“ postavil se nedvěd najednou na zadní nohy, ha liška svalila se se řibeta delů jako klubko, ha tu teprv vidí kmotříček, že je zdráva jako rys, po krvi nihdež ani památky, nihdež ani chloupku zkřivenýho, ha tu se nedivte, že se zlostí necítil.

Skočil po lišce, dal jí z každý strany pár facek ha povídá:

„Ty potvornice falešná, kliď se mi z vočí i cesty. Do mý nejdelší smrti tě nechci vidět ani vo tobě slyšet. Co já sem kvůli ní zkusil, ha vona – falešnice – eště ke všemu se mi bude vysmívat.“

Ale ten konec už si bručíl sám pro sebe cestou na Prantíčky. Liška čerstva sebrala si po zemi vytlučený zuby ha s hlavou voteklou jako vědro s bídou dovlíkla se na Paseku.

Vod tich čás přestál nedvěd s liškou kamerádit, hněvají se spolu na krev ha hněvát nepřestanou, dokajď na tom sjetě živi budou.

Alžběta Knopfová, Díly a Jakub Konopník, Postřekov – 1919
Baar 1976: 227–229

Zvířecí pohádka upravená do chodského nářečí, která má zároveň etiologický obsah, neboť „vysvětluje“, proč se nemají medvědi s liškami rádi. V této pohádce v jiných variantách vystupuje na místě medvěda vlk. Konec není šťastný, potrestáni jsou všichni. Pohádka je rozšířená po celé Evropě a Asii a je často spojována se syžetem Nemocný nese zdravého (ATU 4).

Dále viz též č. (2) O vlku; č. (14) Vo nedvědovi ha lišce; č. (18) Vo nedvědu ha lišce; č. (24) Vo vlkovi; č. (124) Liška a vlk; O lišičce a vlčoškovi; O lišce a vlku (obě viz ATU 2034C, svazek Kumulativní pohádky), O tym vilku. Vlčoch leňoch zgniły; O lišce a vlku (obě viz ATU 2034F, svazek Kumulativní pohádky).

ATU 4 NEMOCNÝ NESE ZDRAVÉHO

Sick Animal Carries the Healthy One

Liška předstírá, že je zraněná a nechá se vlkem odnést. Někdy si liška vlka po cestě dobírá.

( 9 ) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí

Dyž si liška tak tuze naříkala, bulo jí nedvědovi líto, vzel jí na řibet ha pustil se s ní vod Lavek Soutkama rovnou k lesu.

Dyž přišli do Soutek, huž se dělál hezky den ha nedvěd vidí, jak tám stojí mlnář ha pere se s hadem jako provaz dlouhým; drží se spolou v křížku, íčko se svalili, ha kotálí se po zemi, chvilku je nahoře mlnář, chvilku zase had.

Stroužek vtom spatřil nedvěda ha hned se dal do křiku:

„Pomoc, sousede, pomoc!“

Had teky hned povolil ha křičí:

„Mně mušíš, bratře, pomozt ha ne člověku.“

„Tak mi napřed pěkně povězte, co spolou máte,“ začne je vyslyjchat nedvěd.

„V Potřekově mají masopust ha já bul hu Katliců hu muziky,“ začel povídat Stroužek. „Před chvilkou du demů, přídu haž sem k tudletomu kamenu ha najednou slyším pod kamenem pláč ha lidskyj nářek: Smiluj se nade mnou ha vodval mi ten kámen! Myslil sem nic jináč, než ňákyj člověk že leží v díře pod kamenem. Každyj na mým místě bul by tak jednal jako já, nic sem se neptál, na nic zlýho nepomyslil, ale popád sem kámen, vodvalil sem ho ha huž som věděl, že je zle. Z díry pod kamenem vyrazil na mě had ha chce mě sežrát. Pomoz mi, sousede, ha já se tě dobře vodměním.“

„Íčko mluv ty,“ vobrátil se nedvěd na hada.

„Já sem huž půl roku nemíl v hubě ani sousta, dyž sem spal, zavalil mi něhdo díru kamenem, abych se nemoh dostát ven. Íčko k jaru mě probudilo slunce, chci se podívat ven, ha nemůžu, proto sem plakal ha volál, aby mi rozumíli, lidskou řečí. Stroužek kámen vodvalil ha já ho muším sežrát, protože mám hlad, než bych chytil něco jinýho, zmrz bych ha víc se neprobudil.“

„Jo, vás je těžko rozsoudit,“ povzdychl si nedvěd, „na vás já sem hloupyj, ale víte co, na řibetě mi sedí liška, ta je chytrá, ta vás jistě rozsoudí. Liško, slyšelas to?“

„Slyšela,“ povídá liška, „snadlo je rozsoudím, ale zadarmo ne.“

„Cák tera chceš vod nás?“ optáli se najednou mlnář i had.

„Ty, Stroužku, mušíš mi dát šest slepic, ha ty, hade, svou kůži.“

„Dáme,“ slíbili voba ha rádi.

„Abych vás mohla rozsoudit, muším napřed vidět, jak to vod začátku bulo. Tak ty, hade, vlez do díry ha plač.“

Had hned poslech a vjel do díry, jen to šustlo.

„Ha ty, Stroužku,“ poroučí dál liška, „přival kámen zpátky do jeho lože navlas tak, jak ležíl předtím.“

Mlnář vopříl se vo kámen, zvih ho a svalil na díru s hadem.

„Tak dobře,“ pochválila ho liška, „íčko si jednou prodycky pamatuj, že nemáš hasit, co tě nepálí, ha běž demů připravit mi ty slepice, já si kvečeru pro ně přídu.“

Mlnář se zaradoval, had v díře křípal zlostí zuby, nedvěd se divil, jak je kmotřička chytrá, ha liška se smíla ha dělala si zuby na slepice.

„Kmotřičko, vet, teky mi ňákou dáš, dyž sem tě k nim pomoh,“ loudil na ni nedvěd.

„To víš, že dám, jenom mě dones demů ha navečer čekej na mě za mlyjnem,“ slibovala liška, ha nedvěd jí za to vodnes haž do škály v Pasece.

Mlnář Stroužek příběh demů k ránu celyj říčnyj.

„Cák se tě stálo? Honí tě něhdo?“ ptala se ho hned mlnářka, dyž ho viděla celýho vydyjřenýho ha vyjevenýho.

„Haž tě to povím, vlasy na hlavě tě budou stávat, huvař mi hned drobet heřmánku, abych se z toho leknutí zpamatoval.“

Žena pro jistotu přidala do hrnečku i devětsil ha bezovyj květ, mlnář pil ten lík ha přitom vypravoval, až mlnářce voči z důlků lízly.

„Míl si chčestí,“ povídá, „že to tak skončilo.“ Ha voddychla si. „Málo scházelo, ha moh si byjt nebožtíkem, ale nebuj blázen, načpa dávat lišce tůlik slepic, slepice sou my, já jí je neslíbila ha teky jí je nedám.“

„Mohla by se nám mstít ha pochytat nám jich eště víc, sme tu na samotě, mušíme s ní vyjít po dobrým,“ rozvažoval mlnář.

„Tak víš co,“ věděla si rady hned mlnářka, „až si liška přídě pro slepice, zabij ji ha nech si hudělát z ní pořádnou čepici, máš huž beztoho chatrnou.“

Mlnář neřek ani ano, ani ne, celyj den chodíl jako votrávenyj, kvečeru huž viděl lišku vobcházet mlyjn ha tu se rozhod.

Šel jí naproti jakoby nic ha zval jí:

„Tak jen poť, poť, huž na tebe čekám.“

„Depa máš slepice?“ vopatrně se ptála hned liška.

„Tudle je mám šecky připravený pod poklopem, aby se nerozlítaly, můžeš si je spočtát,“ ha zvíh prkno vod žumpy.

Jak se liška nahnoula nad žumpu, mlnář vodzadu jí kop, haž tam slítla po hlavě, pustil na ní eště prkno ha šel spokojeně večeřet.

Za mlyjnem v houští čekal nedvěd na lišku. Čeká hodinu, dvě, ve vsi huž vodtroubili devátou, ha liška pořád nic.

„Eslipa mě zase nepodvedla,“ myslí si nedvěd, de blíž ke mlyjnu ha vopatrně volá:

„Kmotřičko! Kmotřičko! Si tu něhde?“

„Sem, znejmilejší kmotříčku, sem, spádla sem i se slepicema do žumpy, prosím tě, vytáhni mě, já tě dám třebas šecky.“

Nedvěd hned běžíl po hlase, sed si na kráj žumpy, vodklidil prkno ha začne naříkat:

„Kmotřičko, kmotřičko, my máme spolou samý nechčestí, já bych tě rád vytáh, jenom mi poraď jak.“

„Lehni si na břicho ha podej mi přední nohy, já tě podám napřed slepice ha naposled se jich chytím sama.“

„A to jo, to áno, tak to pude,“ liboval si nedvěd, leh si na samyj krajíček, strčil vobě přední packy delů, liška se jích chytíla, vyskočila, ale pod nedvědem hutrhlo se kus zemí, zavrávoral ha po hlavě jak dlouhyj tak širokyj svalil se sám do žumpy. Liška se vo kmotříčka víc nestarala ha hupalovala k lesu.

Ráno příde mlnář s bídlema k žumpě, aby hutlouk lišku. Podívá se delů ha div leknutím nevomdlíl. Von se tam hrabe ha bručí místo lišky – nedvěd.

To bula tepřiva trefa. Běžíl pro sekýru hlavatku, naměřil si ha zabil nedvěda jednou ranou. Vytáh ho ze žumpy, maso z něho snid, kůži si dal vydělat, míl z ní nejenom čepici, ale i kožich, ha vobojí – esli to neroztrhal – tak eště dnes nosí.

Alžběta Knopfová, Díly a Jakub Konopník, Postřekov – 1919
Baar 1976: 229 –231

Oblíbená zvířecí pohádka převedená do chodského nářečí, která má zároveň etiologický obsah, neboť „vysvětluje“, proč se nemají medvědi s liškami rádi. V této pohádce obvykle vystupuje na místě medvěda vlk. Závěr je šťastný pro lišku, hloupý medvěd je zabit. Na konci je připojena závěrečná formule. Pohádka je s předchozími zvířecími pohádkami J. Š. Baara zachycena u vypravěčů jako propojený cyklus, proto na sebe navazují (č. 4, 7, 16, 17, 8 a 9). Původ pohádky je patrně novověký (Uhry, 16. stol., Uther 2004: 21). Závěrečná část příběhu, kdy liška využije medvěda ke svému osvobození, je doložena už v antice (Perry 1965: 423, No. 9).

( 10 ) Vo vlku a lišce

Vo masopustě šel taky k muzice vlk s liškou. Liška se vyfintila, ha všechnim se líbila, takže bula v jednom kuse v kole ha vlk si s ní hani zatancovat nemoh.

„Já sem si ji přived, to je má tanečnice.“

Dyž s tím nebul spokojenej, nařezali mu, co do něho vlízlo. Leh si do kouta ha jenom hekal.

„Poď, purem démů,“ vyzvala ho liška k ránu.

Vlk hned vyskočil. Všecky kosti mu bolily, hale šel.

Za vsí povídá mu liška:

„Prosím tě, vem mě na řibet, já jsem ňáká ušlá, bolí mě tuze nohy.“

„Tak si tám vyskoč,“ zastavil se vlk a nes trpělivě lišku.

Liška si zpívala:

„Bitej nebitýho nese ha sám sotva leze.“

Jakub Konopník, Postřekov – 1919
Baar 1976: 458

Torzo jiné chodské varianty klasické zvířecí pohádky, v tomto případě bez následného upravení písničky liškou a pozdějšího odhalení jejího podvodu.

Dále viz též č. (2) O vlku; č. (8) Vo nedvědovi ha lišce, V; č. (15) [Liška s vlkem na svatbě]; č. (18) Vo nedvědu ha lišce; č. (24) Vo vlkovi; č. (96) O ovečce a vlku; č. (124) Liška a vlk; O lišičce a vlčoškovi; O lišce a vlku (obě viz ATU 2034C, svazek Kumulativní pohádky), O tym vilku. Vlčoch leňoch zgniły; O lišce a vlku (obě viz ATU 2034F, svazek Kumulativní pohádky).

ATU 5 KOUSNUTÍ DO KOŘENE

Biting the Tree Root

Vlk (medvěd, pes, tygr) pronásleduje lišku (volavku, želvu) a podaří se mu lapnout ji za nohu (ocas). Aby se liška osvobodila, předstírá, že vlk má v tlamě jen kořen stromu, tak ji vlk pustí (zakousne se do opravdového kořene). Liška uteče.

Viz č. (128) Vlk a vlčice.

ATU 9 NEVDĚČNÝ SPOLEČNÍK

The Unjust Partner

Liška (šakal, opice) a medvěd (vlk, ježek, krab, pták) spolu hospodaří a těší se na úrodu. Liška ale nikdy nemá čas na práci, takže medvěd vše dělá sám. Když dojde na dělení úrody, snaží se liška medvěda oklamat a získat vše. V některých variantách liška uspěje, v jiných se jí podvod nezdaří.

( 11 ) Liška a rak

Liška a rak sjednali si kousek země, aby nějaké hospodářství spolu začali. Praví liška:

„Běž raku a naoř. Já půjdu zaset.“

Rak naoral. Vrátiv se domů, posílal lišku, aby šla zaset.

„Horší je, že nemám ještě kdy,“ praví liška, „mám ještě zásmažek na ohni! Ale sluníčko je sparné, mohlo by nám to uschnout, že bychom ani zavléct nemohli. Víš co, raku? Běž, zasej a zavleč a já pak, až bude zralé, půjdu sežet.“

Rak zasel a zavlekl. Jednoho nedělního času se pak liška a rak vypravili na pole obilí prohlédnout, je-li už zralé. Zralé už bylo. Pravili si mezi sebou:

„Chytíme se toho oba dva, aby nám nevypadalo.“

Na druhý den řekla liška:

„Běž žít, raku. Já ještě něco doma pospořádám a pak za tebou přijdu.“

Rak žne, ohlíží se ze strany na stranu, skoro-li si to liška přiráčí, ale ta si bezpochyby ještě doma hoví. Již měl sežeto, jde domů a tu se teprv liška s kosákem hrabe a k rakovi takto mluví:

„Ty jsi přeci bedlivý hospodář! Já se teprv za tebou vypravuji a ty už hotov jsa jdeš zpátky. Ale kdybys byl tak dobrý a šel to obilí svázat! To je přece mužského práce!“

Rak obilí svázal.

[Když obilí uschlo, povídá rak:]

„Liško, měli bychom jít svážet!“

„Kdo to jakživ slyšel, aby ženská chodila při fůře? To je na větším díle práce mužských!“

Rak všechno obilí do stodoly svezl.

[Po pár dnech zas rak povídá:]

„Liško, měli bychom jít mlátit, než nám to myši sežerou!“

„Půjdem! Horší je, že jak jsem drhla dížku, zadřela jsem si třísku za drápek. Bojím se, aby se mi něco horšího k tomu nepřidalo.“

Rak obilí omlátil. Když bylo omláceno, šel k lišce, aby je šla scídit.

„Ale běž, raku, běž! Už jsi všechno vypořádal, už i tu práci vykonáš.“

Rak obilí scídil. Když byl hotov, šel k lišce, aby se spolu rozměřili.

„Víš ty, raku, jak se s tím rozdělíme?“

„Nevím.“

„Vyjdem hore na kopec. Rozběhneme se, a kdo bude spíš u hromady, tomu bude ta hromada náležet.“

Rak i s tím byl srozuměn. Vyšli hore na kopec a stoupli si podle sebe. Liška od pýchy svěsila ocas. Už viděla, že je žito její. Rak se přikrčil a chytil se jí klepetem za ocas. Liška udělala tři skoky nadmíru veliké, obrátila se okamžitě a domnívajíc se, že [rak] z místa se ještě nehnul, škodolibě se táže:

„Kde jsi, raku?“

Rak, jenž náhlým obratem lišky na hromadu žita odhozen byl, ozval se:

„Tu jsem.“

Liška otřevši vousy odešla.

Kdo si nepracoval, ten si i nebral.

p. Sedlařík, Vizovice – 1884
Peck 1887 (rkp. č. 24)

V naší variantě je postava hloupého vlka nahrazena chytřejším rakem, neboť tu dochází ke spojení dvou syžetů – Nevděčný společník (ATU 9) a Závod lišky a raka (ATU 275B). Pohádka je v českém prostředí poměrně vzácná. Závěrečné ponaučení může být pozdějším přídavkem (ve stylu bajky).

ATU 20D* POUŤ ZVÍŘAT

Pilgrimage of the Animals

Kohout chce jít do Říma, aby se stal papežem. Jeho žena jej doprovází a postupně se přidávají další a další zvířata. Potkají lišku, která je pozve, aby si odpočinuli v její noře. Liška je pak požádá, aby zpívali a jednoho po druhém sežere (viz ATU 20C).

Často vyráží liška na pouť (na cestu do kláštera). Ostatní zvířata (kuře, husa, kachna, straka, vrabec) jdou za ní. Liška si vyžádá od každého z nich zpověď či vyznání hříchů. Pak je za trest sežere.

V jiných variantách říká liška kohoutovi (koroptvi, skřivánkovi), aby se stal věřícím, nebo aby se převlékl za jeptišku. Pak ke kohoutovi přistoupí se svými hříchy a žádá o zpověď. Když kohout přistoupí blíže, liška jej chytí a zhltne.

Nebo kohout uteče pomocí lsti.

( 12 ) Jak se zpovídal lev, vlk a osel

K oslovi na louce se pasoucímu plížil vlk, za vlkem lev. Když lev dohnal vlka, tázal se ho:

„Co to činíš, vlku?“

„Přišel jsem,“ vece vlk, „pro pokání k oslovi, pane můj králi.“

Lev na to:

„A já mám úmysl se zpovídati. Pročež že nic není tak tajno, aby kdys nebylo najevo vynešeno: zpovídejme se veřejně.“

I začal se zpovídati lev:

„Já mnohé daňky, jeleny, kolochy požíral, takořka každodenně něco zvěře jsem odpravil, roztrhal; k hříchům se znám a za rozhřešení prosím.“

Odpověděl vlk:

„Není proč viniti tebe, ježto zvířat králem jsi. Tobě na vůli dáno nakládati ostatními zvířaty a jich užívati jak chceš. Jestli že bys předce někdy z míry byl vykročil, tož pro pokání třikrát políbíš zemi.“ – Lev učinil tak.

Přistoupil také vlk, poklonil se a zpovídal, že ne málo prasat, ovec, lišek, koní nezaslouženě požral a mnoho podvodů se dopustil.

Odpověděl lev:

„Milý společníku, vidím, že máš dobrý žaludek, pročeš máš potřebu požírati; čím tě obdařila příroda, z toho tě viniti nemohu; vždyť zřídka kdy co polapíš a ještě s nebezpečím života. Však ani Joviš bůh nejvyšší nenalezl by, z čeho smrtelného tě viniti. Samé to hříchy lehké. Předce však pro lepší spokojení svědomí pokání čiň a třikrát skoč přeze brázdu.“

Učinil tak.

Konečně kázali i oslu se zpovídati, který jakožto hloupé zvíře o zpytování svědomí nic neslyšel; předce však z obou stran jsa svírán, se strachem vyznával:

„Před několika léty nesl jsem pána svého cestou únavnou; i poněvadž po celý den nedostalo se mi ani obroku ani vody, když pán můj se mě slezal, sežral jsem slamku, co mu z bot vylízala.“

Lev zaraziv se nad tím hrozným skutkem uznal, že osel svůj hřích jen smrtí může napraviti.

„Nejspravedlivější králi,“ vece vlk, „právem se hrozíš z tohoto zločinu, nebo zlosyn tento málem se slamou byl by botu, s botou nohu až po koleno sežral pánu svému, z čehož mohla smrť následovati. Pročež vinník jest smrti hoden.“

Přizvukoval lev:

„Vlku, odprav jej!“

Vlk učinil tak. Zvolal král:

„Polovice moje od hlavy, tvoje od zadu.“

Tak vinníci sežrali nevinného.

p. Hiršmencl, Bolatice – okolo 1670
Prasek 1888: 56 –57

Hlučínská pohádka zapsaná farářem Hiršmenclem patří k ojedinělému zápisu syžetu ATU 20D* (prostřední varianta) na našem území. Bohužel není jasné, zda se jedná o skutečný zápis lidového podání či zda jde o příběh, který farář používal jako exemplum při kázáních. Zmínka o římském nejvyšším bohu Jupiterovi (Jovovi, archaičtěji Jovišovi) spíše podporuje druhou variantu. Text je též psán téměř spisovně, proto musel být, pokud pocházel z lidového prostředí, jazykově upraven. Sám syžet je středověkého původu, v antických dokladech podobný příběh nenalézáme.

ATU 31 LIŠKA VYLEZE Z JÁMY PO VLKOVÝCH ZÁDECH

The Fox Climbs from the Pit on the Wolf’s Back

Liška, která spadla do jámy (studny) nemůže sama ven. Naláká dovnitř i vlka, aby jí pomohl. Pak po jeho zádech vyleze ven a vlkovi se vysměje.

Viz č. (9) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí (VI).

ATU 32 VLK SE VE VĚDRU SPOUŠTÍ DO STUDNY, ČÍMŽ VYTAHUJE LIŠKU

The Wolf Descends into the Well in One Bucket and Rescue the Fox in the Other

Liška spadne do studny, ale zachytí se vědra. Přesvědčí vlka, aby si vlezl do druhého a ji tak jako protizávaží vytáhl. Liška pak uteče, ale vlk zůstane ve studni a je lidmi zbit.

( 13 ) Jak si šel vlk do studny pro sýr

Oral jednou jeden sedlák na poli a jeho volkům se z ničeho nic znelíbilo tahat pluh. I křikl na ně:

„Ať vás vlci sežerou!“

Uslyšel to vlk a liboval si, jak se poměje. Počkal do západu slunce, až oráč vypřáhne volky, přišel k němu a řekl:

„Jářku, sem s těmi slíbenými voly!“

Oráč se podivil:

„Já že jsem ti něco slíbil? A i kdyby, nedal jsem na to slovo.“

Vlk namítl:

„Ale já musím mít, cos mi slíbil.“

Nakonec se dohodli, že vyhledají někoho, kdo by je rozsoudil.

I šli a potkali lišáka. Jenom co k němu došli, povídá chytrý lišák:

„Kampak jdete?“

Tak mu vyložili, co se stalo. Na to lišák:

„Zbytečně byste hledali jiného soudce, protože vás spravedlivě rozsoudím já sám. Ale napřed se mě nechte poradit s jedním a pak s druhým z vás. Jestli se mi vás podaří smířit bez rozsudku, nechám si pro sebe, proč to dělám tak a ne jinak. Až kdybych neuspěl, prozradím, co mě k tomu vede.“

Oni s tím byli svolní.

I vzal si lišák stranou napřed sedláka a řekl mu:

„Dej po slepici mně a mé ženě, a voli ti zůstanou.“

Jak by nebyl sedlák souhlasil! Potom lišák promluvil s vlkem:

„Myslím to s tebou dobře, příteli, a protože ses v minulosti o mě zasloužil, hodlám teď mluvit ve tvůj prospěch, co mi jazyk stačí. Už jsem vymámil na sedlákovi slib: propustíš-li jeho voly s pokojem, dá ti za to sýr veliký jako kolo od vozu.“

Vlk s tím byl srozuměn.

Nato lišák pokračoval:

„Tak mu tedy dovol, ať si voly odvede, a já tě zavedu na místo, kde má sedlák sýry. Tam si z mnoha vybereš, jaký budeš chtít.“

Oklamán řečí prohnaného lišáka nechal vlk sedláka odejít i s voly.

Lišák pak vodil vlka sem a tam, aby mu zmátl cestu. Když už to vlkovi bylo přece jenom divné, přivedl ho k hluboké studni; a to už byla tmavá noc.

Jak tam tak stáli u roubení, ukázal mu lišák měsíc v úplňku, který se zrcadlil v hloubi studny, a řekl:

„Tu máš ten slíbený sýr. Honí-li tě mlsná, slez si pro něj.“

Ale vlkovi se do studny nechtělo; prý ať tam sleze napřed lišák, a jestli se mu nepodaří sýr vynést, že mu přijde na pomoc. Co se tak dohadovali, všimli si, že do studny visí provaz, který měl na obou koncích připevněné okovy a byl na rumpálu navinut tak, že když jeden okov stoupal vzhůru, druhý současně klesal dolů. I dostal lišák nápad: naoko srozuměn s vlkovým přáním sedl do okovu a sjel s ním až k vodní hladině.

Nedočkavý vlk za ním křičel:

„Kdy už mně přineseš ten sýr?“

Lišák odpověděl:

„Nejde to, je příliš těžký. Ale víš co, vlez do druhého okovu a přijď za mnou, jak jsi slíbil.“

Vlk to udělal, okov pod jeho váhou rychle klesal ke dnu a současně vynášel vzhůru druhý s lišákem, který byl lehčí. A sotva byl nahoře, lišák z něho vyskočil, práskl do bot a nechal vlka ve studni. A tak – protože zaměnil jisté za nejisté – přišel vlk o voly i o sýr.

Klaret – 14. století
Dvořák 2001: 25–26

Antická Ezopova bajka Liška a kozel (SEB 1976: 117) obsahuje předobraz této pohádky. Liška naláká do studny hloupého kozla, po jehož zádech se pak dostane ven. Středověké exemplum, které je doloženo na přelomu 11. a 12. století, obsahuje klasickou verzi zvířecí pohádky rozšířené po celé Evropě (Roman de Renart). V našem případě tu nevystupuje liška, ale lišák, což je méně časté.

ATU 34 VLK SKOČÍ DO VODY, KDE VIDÍ ODRAZ SÝRU

The Wolf Dives into Water for Reflected Cheese

Vlk vidí odraz měsíce ve vodě a myslí si, že je to sýr. Buď sám anebo na radu jiného zvířete (lišky) skočí do vody a chce sýr. Musí ale nejdřív vodu vypít. Někdy mu pak liška zašpuntuje zadek a když jdou spolu na zábavu, špunt vlkovi vytrhne.

( 14 ) Vo nedvědu ha vo lišce

Tak jednou teký jeren nedvěd, probudil se ve svým brdlohu v lese a míl hlad. Povídá si:

„Co íčko? Vychrnít sem se, vychrníl dost – enom íčko haby tu bulo něco na zub!“

Protáh se potom několikrat a vylíz z díry i vohlížel se drobet, kury kam. Ha co se tak rozhlíží sematám, nachomyjtne se mu liška. Teký jí ňák chybilo, pádla nedvědu zrovna do rány.

Nedvěd chytil lišku za vohánku ha poudá:

„Liška, liška, na tenkrat je s tebou zle! Já sem se zrovna vyspal, mám hlad a tys mi pádla první do rány. – Ty mi mušíš byjt za snídaní.“

„Stryjdo nedvěde,“ povídá liška pěkně zvořile, jako by se jí vo strachu hani nezdálo, „že bys si chtíl se mnou lámat zuby! Poďvij se na mňe, dyjť sem íčko kost a kůže! Sem zrovna v šestinedělích, doma čekají na mňe tři štěhňata. Míl bys to srce, haby pro tvý jedno bídný snídaní tří zahynouli hladem?“

Nu, nedvěd si něco zabručíl, hale lišky nepouštěl z pracen.

Tu vobrátí se k němu liška znova ha jakoby nic povídá:

„Víš-li ty co, staryj, já tě povím vo snídaní a vo lepčím. Ha eště tě pomůžu, habys se k němu dostál snáz. Chceš-li, honem poj se mnou!“

Nedvěd, hdyž slyšel vo jiným snídaní a vo lepčím, snadlo si dal řect. Poudá:

„Nu, víš-li vo lepčím, pročpa ne?“ Ha šel hned s milou liškou. Bulo dobře.

Huž bulo hezky k ránu, hale měsíček na nebi pěkně svítil, bul zrovna v houplnku.

Liška vedla nedvěda ven z lesa ha rovnou ke vsi. Ve vsi zavede ho ke stunci:

„Vidíš,“ povídá na nedvěda a nahnoula se přes roubení – nedvěd se teký nahnoul – „vidíš tám na dně stunci ten bochník syjra?“

„Vokaž, vokaž!“ Nedvěd nemoh se huž dočkát a vodstrkoval lišku vod roubení, aby se moh lepčí podívat.

„Převčírem zvíčera sem si tu bula pro kuřátko,“ rozkládala zatim liška. „Čekala sem zticha za kurníkem a zrovna sem viděla, karak si sedlák ten syjra do stunci skovával.“

Nedvěd hdyž tak slyšel vo syjru ha bochník vopravdu na dně stunci viděl, nepomatoval huž na nic, než jak syjra dostát. Potý poudá lišce:

„Ty mi tám musíš pro ten syjra vlízt!“

„Vlezu!“ liška bula hned pohotově, hale slibovala jen tak na voko. „Vlezu,“ poudá, „hale jeren sám toho nedokáže; ty teký mušíš pomáhat.“

Nedvěd si pobručíl, hale neříkal že ne.

Liška vlízla si potom honem do vokovu, ha nedvědovi poroučela, co karak: Míl točit rumpál a pomalu vokov spouštět.

Nedvěd točí, točí – vokov nic. Vokov s liškou vostává nad vodou.

„Takle to nebure!“ zakroutila liška hlavou. „Šak sem tě řekla napřed, že sem kost a kůže. Já sem na ten vokov túze lefká. Platno nic, vobrátíme to! Tys těžkyj dost, vlez ty tera do vokovu ha já buru točit. Haž ty dole bureš bochník mít, zatrůkyj řetězem a já tě vytáhnu. Jenom tuto si eště vybinuju,“ poudá liška jen tak sváně, aby jí nedvěd spíš věřil: „haž se vrátíš se syjrem, dáš mi kousíček pro mý tři děti, haby teký míly protřít.“

Nedvěd na to zabručíl, jako že dá. Eště se dobře podíval přes roubení, hde zrovna ten bochník na dně leží, a húps, do vokovu!

V tom liška kliku pustí, řetěz hr – hrc a nedvěd i s vokovem padá do hlubiny; po malý chvíli na vodě dje tři kola, ha voda se za nedvědem na věky věkuv zavříla.

Život ztratil a syjra nedostál, protože mu šelma liška vokazovala ne bochník syjra, hale měsíček, jak se na dně stunci žlutal jako v drcadle.

p. Hell, Chodsko – 90. léta 19. stol.
Hruška 1917: 113 –114

V antice je tento příběh doložen (Perry 1965: 448, č. 135) a objevuje se i ve 12. století (Petrus Alfonsus: Disciplina clericalis). Tato varianta oblíbené pohádky byla převedena do chodského nářečí. Úvodní pasáž poněkud připomíná syžet o vlku hledajícím si snídani (ATU 122A).

( 15 ) [Liška s vlkem na svatbě]

F taborskym leše był vylk s lišyčkum a byli społem velcy kamradžy. Raz na Taboře było vesele. Ta lišyčka praji vylčoškoji:

„Podž na Tabur, tam je vesele, pujdžem se tam podžyvač.“

Tam je takova kaluža na Taboře, jak přyšła k ni, lišyčka praji:

„Vylčošku, jak veselnici jeli do kosteła, to tu ňevesta nahazeła telej kołačy do te kałuže, dybys tu vodu vyłopał, to by zmy ty kołače dostali, to by zmy se najedli.“

Tuž vylk lehnuł ku kałuźy a łopał, łopał, až mu z řyčy prskało. Lišyčka natrhała travy a začpała mu prdeł. Prajeła:

„Podž bo to ňevyłopeš, je to tvoja daremna; pujdžem račy se podžyvač do krčmy ku muzyce.“

Tak šli a jak vlezli do jizby, hnet fšecy veselnicy vylčoška s lišyčkum vitali, že su to jejich kamradžy v leše. A hned vylčoškoji zavedli ňevestu do tanca. Tak ten vylčošek se vytačał, jag vylčošek. Lišyčka skočiła a naraz vyškubła vylčoškoji špunt z prdełe. Vylk co ra(s)kočył, šła voda šust, šust, šust. Tak fšeckych veselnikuf pogyždžyl. Jak uš čy teho měli dośč, tak ene vzali kyje a mileho vylčoška nu. Tak ho zřezali, až mu koščy vylezały. Lišyčka ta lečeła ven a lečeła kaj su kaliny červene. Tam se ceła pokrvaviła a potem lečeła do paždžerňe, tam se cela obvalała a šła do křypopy na koňec Tabora. Vylk ledva les po cešče, jak přyšeł k lišyčce, prajeła mu:

„Vylčošku, ty sy tam dostal, ja ja – maš fšecke koščy potłučene. Alej mi tež ňezostali dłužni, podžyvaj sa na mja, ja mam kaźdu kostičku na dvoře.“

Praji:

„O, borasko, podž šedňi se na mja, ja ča doňesu až do lesa, bo by sy tam ani ňezašła.“

Přyšli do lesa. Lišyčka zeskočyła vylčoškoji se řbeta a hupz do džury a prajela:

„Očyčky, šče su rade, že šče učekły?“ – „O, smy rade, smy!“ – „A nožyčky, šče rade, že šče učekły?“ – „O, smy rade, smy!“ – „A ocasku, sy ty rad, že sy uček?“ – „Rad y ňerad!“

Vylčošek stał vedle džury a pasoval už na ňu. Jag ona ocaseg vystrčyła, ten ju drab zaň a rostrhał miłu lišyčku na same caparky.

František Herber, Holasovice – 1915
Polívka 1916: 54 –55

Rozsáhlý výzkum J. Polívky v tehdy rakouském Slezsku na počátku 20. století zachytil jen jednu zvířecí pohádku. Příběh je zapsán v místním nářečí a spojuje dva syžety, jak je to v českém ale i evropském prostředí vcelku běžné (viz komentář J. Polívky – Polívka 1916: 55–56). Závěrečný rozhovor lišky se sebou a neslavný konec je v českém prostředí obvyklý (viz ATU 4).

( 16 ) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí (III)

Žádnyj nedvěd nespí dýl než do Hromic. I náš nedvěd po Hromicích se probudil, promnoul si voči, bolest huž mu vocepeníla, rána se zahojila, jenom nechčasnyj hlad ho znova začel trápit. Vyhrabal se tera z mechu, co na ňom ležíl, rozboural boudu ha vylíz z brlohu ven na čerstvý povětří.

Venku huž se hezky voteplilo, na Prantičkach po slunci huž se černala zem ha vlhce voníla, les hučíl jako varhany ha v potůčkách pěnila se voda, haž koryta nestačila.

„Dej Pámbů chčasný dobrýtro! Už sté se vyspal, kmotříčku?“ vozválo se vtom z houští, ha než se nedvěd vohlíd, liška tu ha v tlamě nese košíček šišek, pěkně na másle do červena vosmaženyjch. Voníly zdaleka, rozínky se v nich černaly i cukrem buly posypaný, liška vytahovala jednu po druhý ha polýkala je jako mandle.

„Nechtíl byste teky jednu vokoštovat?“ ptá se ha hned teky podává jednu nepovedenou nedvědovi.

Děti, hlad je zlá věc. Ten přemůže šecko.

I hladovyj nedvěd zapomíl na šecku faleš, na šecku bolest ha zlost, popád šišku, slup jí, jen se volíz, ha povídá:

„Zatra, kmotřičko, ty sou! Depa ste je jenom vzela?“

„Á, božíčku zlatyj, tich můžete mít, co hrdlo ráčí. Cák nevíte, že je masopust? Šišek sou v každým stavení plný košinky. Ale nejlepší peče šenkýřka v parezovský hospůdce. Dnes je tám zrovna muzika, dybyste chtíl, mohli byste jít se mnou, pane, to bysme si dali! Najidli bysme se, napili ha eště se spolou vytancovali, ale sama – víte, bez chasníka – stydím se jít k muzice.“

Nedvěd huž se tak snadno nedal svect. Zamračil se ha zabručíl:

„Dyž huž ste mě, kmotra, dvakrat huvedla do nechčestí, tak víc vám nevěřím. Eště dnes mi srbí řibet, co mi jich naložili pacholcí na zdanovský hrázi, můj vocas hnije něhde v bahně ve Vaňkouc rymíku, ha to šecko kvůli vám, tak se nedivte, že huž vám nic nevěřím.“

„Eště tentokrát mi, kmotříčku, huvěřte,“ začla hned zas liška sladce šveholit, „chci vám to dnes šecko vynahradit, to se podivíte, co tam šecko najdeme, dyť tam včera zabíjeli prase, mají tam naděláno ítrnic ha jelit jako třísek.“

Liška huž dýl ani mluvit nemušíla. Nedvěd, jak slyšel vo ítrnicích, začel se volizovat ha řek:

„Tak tera, kmotřičko, co smě si, vodpustme si. Eště jednou to s váma zkusím. Ale to vám povídám, esli to dopadne zase špatně, je mezi náma na věky věků konec.“

„Dobře to, kmotříčku, dopádne, buďte bez starosti, jenom mě poslechněte. Já vás vobleču do panckyjch šatů ha sama pudu v bulským kroji. Huvidíte, jak nám to bure slušít, hdehdo se bude za náma vobracet.“

Vyprala hned nedvědovi sváteční košili, naškrobila ha vypiglovala mu límeček hu krku i hu rukou, přivázala mu pod krk červenou mašli, sama si vzela na krk čistyj vyjkladek s krajkama, rukávce, šerku, květovanýj fěrtuch, herbávnyj šátek ha hnala se s nedvědem k muzice. Měsíc stál zrovna v ouplňku. Svítil jasně jako rybí voko ha shlížel se ve vodach jako v zrcadle. Chčasně spolou minuli Lachce i Lavka, přišli v lukach k vobecnímu rymíku, dou huž po hrázi ha nedvěd furt jedním vokem šilhá delů do rymíka.

Nedá mu to, aby se nevoptal:

„Kmotra, cák to plave v tom rymíce po dně?“

Liška se ani nevohlídne ha povídá:

„To je svítek z másla ha vajíc. Ten by bul, pane! Dybysme ho míli, na tom bysme si pochutnali. Na ten by se ňák pilo!“

„Ten by pravda bul!“ kyjbal hlavou nedvěd, zastavil se ha zabručíl: „Ale jak se k němu dostát? V ty my parádě přece do vody nepolezu ha vy teky ne.“

„To je snadlý,“ věděla liška hned radu, „vypíjem spolou tu vodu. Haž jí vypíjem, svítek tám bude na dně ležít jako na talíři.“

Strčíla teky první čumáček do vody, ale voda z rymíka jí tuze nechutnala. Jenom tak pro měno si drobet lízla ha huž hekala:

„Pámbůví, kmotříčku, já sem tak hušnarovaná, že huž dál nemůžu.“

„Tak tera puste, dám se do toho sám,“ vodstrčil ji nedvěd, natáh vopatrně čenich, aby se nepobryndal, ha chlemtal vodu, haž to žbluňkalo.

Pil, pil, furt pil, ale z rymíka nic nehubyjvalo. Tepřiva íčko se všimla liška, že nedvěd nemá žádnyj vocas ha šecka voda že de proto z něho zadem ven ha rovnou zas zpátky do rymíka.

„Tak to dál nejde, to bysme nebuli do smrti hotovi. Kmotříčku, počkyjte drobet!“ poroučela liška, skočila na Slančouc pole, natrhala lonský strniště, hudělála z něho pořádnyj vích, nedvěda zadu dobře hucpála, ha spokojeně řekla:

„Íčko, kmotříčku, píte!“

Nedvěd se dal do toho znova, pil, pil, funíl, zdychal, nafukoval se, rozkročoval, ale nepovolil, haž celyj vobecňák vypil. Vohlížel se po svítku, ale hde nic – tu nic, šudýž jenom samý kamení, sítí ha bláto.

„Kmotřičko, kampa se podíl svítek?“ rozkřik se zlostně na lišku.

Ale ta se nedala ha vodsekla mu:

„Eště se ptejte! Vypil sté ho, hani kousek ste mi nenechal.“

„Já vo tom nevím.“

„Jen se nepřetvářujte, podívejte se na sebe, jak sté po ňom ztloust.“

„Namouduši, kmotřičko, nevím nic vo svítku. Dyť mám takovyj hlad, haž se mi po ty vodě špatně dělá.“

„Nu hádat se tu spolou nebudem, proto smě sem nepřišli. Já vám ten svítek přeju vod srdce, jenom huž pote, hajť nezmeškáme, mi se zdá, že huž slyším hrát,“ vykročila liška.

Nedvěd se valil poslušně za ní ha jenom si bručíl:

„To bych rád věděl, esli sem ten svítek přece vypil, nebo ne.“

Dorota Šerlovská, Díly a Marie Bernardová, Postřekov – 1919
Baar 1976: 223 –225

Tato zvířecí pohádka je převedena do chodského nářečí a má zároveň etiologický obsah, neboť „vysvětluje“, proč se nemají medvědi s liškami v lásce. V této pohádce obvykle vystupuje na místě medvěda vlk. Závěr pohádky ale ve skutečnosti přichází až v dalším navazujícím textu (č. 17). Je to dáno chodským vypravěčem či jeho předchůdcem, který pohádky o lišce a medvědovi spojil do uzavřeného cyklu, proto musel provést některé úpravy. Je možné že tyto úpravy provedl již některý vypravěčův předchůdce. Obvykle se napitý medvěd (vlk) napíchne na plot, při snaze jej přeskočit.

( 17 ) Vo tom, proč nedvěd s liškou nekamarádí (IV)

V parezovský hospůdce huž se vopravdu točili chlapcí s divčatama celyj večer, dyž se tam najednou přivalili nedvěd s liškou. Šenkovna bula malá, namlácená, haž pro šecky nestačila, ha eště se sem valí cizí tanečnící. To ce ví, že šichní míli na ně zlost, koukali se na ně krz prsty, jak holt to byjvá, dyž přespolní přídou k muzice.

Nedvěd se pustil s chutí do tance, protože bul dobryj tanečník. Humíl tancovat vod zemí i do kolečka, ale dnes mu to ňák nešlo. Bul těžkyj jako žok, břicho míl jako poruška, do každýho vrážel, hdekomu člapal na nohy, potřeboval moc místa, šudýž překážel, haž se chlapci huradili ha tomu cizímu párku vohlásili:

„Abyste nemohli řect, že sme tu ňáký krobijání, tak vám necháme sólo, abyste si dali. Ale potom mušíte přestát, protože muzika je náše.“

„Tak tera jou,“ souhlasil nedvěd ha popád lišku k tanci. Ryjdoval s ní nalevo, naprávo, točil se na šecky strany, hekal, funíl, bručíl, potil se, ale liška se točila lehce jako břeteno ha zpívala si:

„Dostanu-li šišku, hned poznáte lišku, vytrhnu vích, hudělám smích.“

Šichní se dívali, poslouchali, divčata hned vytahovaly z kabez šišky ha za chvilku jich navázaly hodnyj huzel.

Ale liška se v tanci vobrátila k chlapcom ha zazpívala:

„Dáte-li mi masa, zasmije se chasa, vytrhnu vích, hudělám smích.“

Chasnící se teky nenecháli zahodit. Nosili hned ítrnice ha jelita, ale teky hned doráželi na lišku, aby přestála tancovat ha hudělála ten smích. Ale liška si eště potřetí dala zahrát ha zazpívala:

„Můj tanečník, to je chlapík, dáte-li mi piva napít, vytrhnu vích, hudělám smích.“

Natočili čerstva žbán piva, postavili ho na stůl k šiškám ha masu, ha liška, dyž to viděla, šikovně se v tanci přitískla k nedvědovi, shyjbla se ha vyškubla mu zadu slaměnyj vích.

To si můžete sami pomyslit, jaký boží dopuštění se íčko v hospodě strhlo. Voda vyrazila z nedvěda, jako dyž vytrhne čap v rymíku, stříkala na šecky strany, chlapcí s divčatama nepostačili hutíkat dveřma, skákali s křikem i vokny ven, liška v tom rámusu hodila si rance šišek ha ítrnic na řibet, popadla žbán s pivem ha šups – huž bula venku ha hupalovala k lesu, jako dyž jí hlava hoří. Celyj vobecňák tek ve chviličce hospůdkou, kruchtička s muzikantama plavala sem tám šenkovnou ha nedvěd mokryj na kůži vyhrabal se na dvoreček poslední.

„Počkej, ty mrcho nedvědářská, ty si nám zkazil muziku,“ jak ho spatřili ha poznali, dali se chlapcí do křiku, popadli voklesky ha pustili se za milým nedvědem. Ten hutíkal, co moh, ale přece jich nahrabal nepočítanyjch, takže cestou k domovu skákal vo třech ha jenom hekal bolestí:

„Ovej! Ovej! Ty mi dali! Ty mi dali!“

Alžběta Knopfová, Díly a Jakub Konopník, Postřekov – 1919
Baar 1976: 225–227

Klasická zvířecí pohádka upravená do chodského nářečí, která má zároveň též etiologický obsah, neboť „vysvětluje“, proč se nemají medvědi s liškami rádi. V této pohádce obvykle vystupuje na místě medvěda vlk. Závěr je šťastný pro lišku, hloupý medvěd je zabit. Na konci je připojena závěrečná formule. Pohádka je s předchozími zvířecími pohádkami J. Š. Baara zachycena u vypravěčů jako propojený cyklus, proto na sebe navazují (č. 4, 7, 16, 17, 8 a 9).

( 18 ) Vo nedvědu ha lišce

Z lesa Škarmanu vyběh hladovej zajíc. Dívá se, dívá, de by bulo něco na zub, zhlíd Honzátouc zelí a pustil se rovnou k němu ha hned teky do něho.

Na zajce dívá se z křoví hladová liška. Celou noc brousila po kurníkach ha marně, všude míli zavřeno. Tu vidí zajce ha myslí si:

„Jen se pas, haž se napaseš, budeš muj.“

Ha jístě! Vopatrně, haby slyšet jí nebulo, přikrádla se k zelništi, ha dyž zajíc zrovna myslil, že má dost, chňapla ho liška ha sežrala jako malinu. Pojidla, šla do Hajduc rymíka zapít ha potom si lehla ha husnoula jako snop.

Najednou cítí, že ji něco vočuchává. Vorevře voči ha vidí nad sebou stát hladovýho nedvěda. Lekla se, div nevomdlíla. Hale hned se vzpamatovala, začla se svíjet, kroutit ha naříkat:

„Kmotříčku, kmotříčku, to mám hlad, tři dni huž sem v hubě nic nemíla, nemoh bys mi dát kousek něčeho na zub?“

Dobrák nedvěd politoval lišku a povídá:

„To je škoda, kmotřičko, já mám teky hlad, div se na nohách držím; málem bych tě bul sežral, dybys se bula neprobudila.“

„Kmotříčku,“ lichotí se hned liška, „já bych věděla, de bysme se míli dobře, hale musel bys mi pomozt.“

„Pomůžu, jenom mi pověz jak.“

„Tak poď se mnou,“ povídá liška, „já tě povedu.“

Šli spolu vokolo Honzátouc rymíčka, měsíc svítil jako rybí voko, byl zrovna v ouplňku a shlížel se ve vodě jako v zrcadle.

Následuje zápis motivu pití rybníka a ucpání medvěda víchem jako u čísla 16.

Nedvěd se dušuje, že nevypil a že má takovyj hlad, až se mu po tý vodě špatně dělá.

„Tak počkej,“ povídá liška, „v Potřekově je posvícení, u Katliců je muzika, tám pureme, ňáký koláče tám seženem.“

Nedvěd poslušně šel, šecka divčata i chlapcí, celá ves bula hu muziky; když se přihnal nedvěd s liškou.

Všichni je přivítali vesele a liška hned začla:

„Dáte-li mi koláč,

hned tu bude jináč,

já vytrhnu vích,

udělám vám smích.“

Následuje vyprávění motivu liščina zpěvu u muziky, vytrhnutí víchu z medvěda, útěku lišky s koláči a masem, muzika bula zkažená ha chasníci zmlátili nedvěda, že sotva lezl, viz text číslo 17, nové setkání lišky se zbitým medvědem a motiv „bitý nebitého nese“ (jako u textu číslo 8).

„Bitej nebitýho nese,

hnedle budou v lese,

nebitej se veze,

bitej sotva leze.“

„Kmotřičko, copak si to zpíváš?“ zastavil se znova nedvěd.

„Ale, kmotříčku, kmotříčku, dyť já si nezpívám, já si tak bolestí naříkám. Jen se nezdržuj a pospíchej, co nevidět vyjde slunce.“

Nedvěd zase vyskočil, ale brzy se zastavil. V Soutkach stál mlnář Stroužek a pral se s hadem, držíli se spolu v křížku a váleli se po zemi.

Následuje zápis textu číslo 9.

Dorota Šerlovská, Díly a Marie Bernardová, Postřekov – 1920
Baar 1976: 458 –460

Další varianta zvířecí pohádky z Chodska lokalizovaná do lesa Skarman. Jedná se o kombinovaný příběh sdružující čtyři syžety. V podstatě vždy záleželo na vypravěči, zda vyprávěl pohádky jednotlivě či se rozhodl některé se stejnou hlavní postavou sdružit do cyklu. Podobně fungují třeba i humorky (cykly o Kocourkovských apod.). Důležitá je i konkrétní místní lokalizace obvyklá spíše u pověstí. Částečně viz ATU 3 a 4 a 155

( 19 ) O lišce a vilkovi, jak šli na čakačkym

Vilk zaprošoł liškym na čakačkym, bo še dovědžoł, že v džedžině tam jest vešeli. No i juž se tela pucovoł, čosoł a jyny še tej liški pytoł, ješli to mo šumne. Ůna mu povedžała, že by se můg ješče kapke umyč. I přišli tam ku takimu plosku a jako měšůnček švyčůł, ůn go tam uvidžoł v tej vodže, jako še tam odbijoł. A liška, jako taki chytrok, povjado mu:

„Vyš co? Dybyš tům vodym všeckům vypił, tak by to złoto, co tam vidžiš, było na tobě – i był byš strašně šumny.“ Bo tyn měšůnček, to było jako dyby złota nasuł do vody.

I vilk pił, pił. Jak všystkům vodym vypił, to še aji měšůnček ztračił. I liška mu povado:

„No aleš ty je teraz šumny!“

Ale cůž, kedy jakoši še bardzo napił i voda učykała zadkym. No i ůn – cůž tu teraz zrobič? Liška popadła taki velki klinek i zadek vilkovi zatkała. No i šli. Tak jak přišli do tej gospody, za tům muzykům, vilk še ani vela liški něvšymoł, yny tančył z inšymi a vyšpivovoł. No liškym to nasmoliło, rozjadła še na něgo i jak ůn tak nejbardži vyskakovoł a taňčył, tu liška łap za klinek a vyrvała mu go. A ješče pyrvi šła ku muzykantům a dała zagrač ščekłej polki a aby długo grali. A dyž mu to tak vyvydła, tak se zebrała a učakła a dživała še z poza okna, co še be teraz s nim robič. No tu či vešelnicy, co šedželi po łavach a čakače, cali sloči, popadli rozmajte dřeva od blachy a za peca a puščili še za vilkym. Tak mu domlůčili, ledva že še smykoł po nogach a liška tež še tak šmoła, až še ku žymi přigibała. No un juž šeł niby do chałupy. Miły vilček už ledvo šoł. Tu přidže liška ku nimu. Ůn se ji začůn skaržyč, co to s nim porobili a ůna mu vykłodo, lutuje go, ale povado:

„Joch ješče je bardži zbito jako ty, boch přišła na pole i tam mě chyčili i tam mi dobili. A ůna zatyl, co vilk šeł pomału, to še vžyna a nastřikala še kalinům i tak to mało vyglůnd, jako by była od krvě cało. No i tu vilk vidži liškym takům – žol mu ji tež kapke zabylo, bo dyč to była niby jego galanka. No i povadoł se:

„No tůž se šednij na mě, dyč jo je isto ješče mocńějšy jako ty.“ A liška jak se šedla na něgo, tež to se šmoła sama v sebe a povadała:

„Bity zdrovego něše.“ A ůn se ji pyto:

„Co to povadoš?“ A ůna mu to zaš inačy okryenčiła a jak už šli kůnsek dali, to ůna zaš:

„Bity zdrovego něše.“

No vilk juž týmu kapkym dorozumoł i pomyšloł se:

„Jak přidymy dali, han ku tej džuře, šak jo či ukožym, co umym!“ No i jak tam přichodžili, tu zaš liška povado:

„Bity zdrovego něše,“ a při tym še šmeje. A vilk juž skutečně ledvo šeł, co był taki zbity a słaby, zbolany. I pyto še ji:

„Co zaš to povadoš?“ A ůna še dała do šmychu.

Vilk še rozežrol na ńům i jako tak kročył kole samej džury, tak še sebum podchynył a liška – łup dołu. A vilk še teraz šmoł na břegu, že tak dostoł chytrům liškym. I opovadoł to tym svojim kamaradům.

Marie Czudková, Milíkov – 1952
Radostná země roč. 6, 1956: 37–38

Těšínská varianta zvířecí pohádky v místním nářečí nijak zvlášť z české tradice nevybočuje. Zajímavé je závěrečné potrestání lišky vlkem, což nebývá tak časté.

Dále viz také č. (2) O vlku; č. (24) Vo vlkovi; č. (96) O ovečce a vlku; č. (124) Liška a vlk; č. (143) O vlkovi a lišce; O lišičce a vlčoškovi; O lišce a vlku (obě viz ATU 2034C, svazek Kumulativní pohádky), O tym vilku. Vlčoch leňoch zgniły; O lišce a vlku (obě viz ATU 2034F, svazek Kumulativní pohádky).

ATU 34A PES UPUSTÍ SVÉ MASO, PROTOŽE VIDÍ JEHO OBRAZ

The Dog Drops His Meat for the Reflection

Pes plave přes řeku a v tlamě má kus masa. Když vidí jeho odraz ve vodě, myslí si, že je to větší kus. Své vyplivne a snaží se chytit odraz. Nakonec nemá nic.

( 20 ) Zachtivý pes

Sebral pes jednou kdesi kus masa a hledal příhodné místo, kde by si na něm nerušeně pochutnal. A tu ho napadlo, že za vodou ho o něj dojista nikdo nepřipraví. I seběhl k řece, že ji přeplave. Když už byl kus od břehu, všiml si svého obrazu na vodní hladině, ale nepoznal se v něm.

Jak byl nezkušený, pomyslel si, že to tam plave ještě jeden pes a také s masem v tlamě. A kořist toho druhého se mu dokonce zdála větší než jeho vlastní. To v něm vzbudilo závist, i chňapl bez rozmýšlení po větším kusu. Ale jak otevřel tlamu, maso mu z ní vypadlo a voda je odnesla tak rychle, že je nestačil chytit. A co víc, v tu chvíli mu zmizel jakbysmet i druhý kus před samým nosem. Ještě když vylézal z vody, kroutil nad tím hlavou. A kdo ví, zda mu vůbec kdy došlo, že tak prohloupil jenom z vlastní nezřízené chtivosti.

Klaret – 14. století
Dvořák 2001: 26

Středověké exemplum obsahuje klasickou verzi zvířecího příběhu rozšířeného po celé Evropě. Původ příběhu je již v Ezopově bajce Pes nesoucí maso (SEB 1976: 161–162, Perry 1965: 447, č. 133). Tato psova příhoda vlastní pohádkou není, neboť neobsahuje zápletku a nevystupuje tu další postava – protivník, kýmž je v jistém smyslu pes sám sobě. Jde tedy o bajku a závěr je nesen v moralistním duchu.

( 21 )Pes a kus masa
(Xukel the koter karialo)

Pes nesl kus masa v hubě, plaval přes řeku. V tom se mu zdálo, že vidí podobný kus ve vodě; chtěl jej popadnouti. Otevřel hubu, pustil ten svůj, a voda jej hned odnesla. Co měl, ztratil, a po čem chňapl, nedostal.

Kdo o cizí stojí, o své přichází.

čeští Romové – 70. léta 19. století
Ješina 1882: 121

Původní pohádka českých Romů je poměrně stručná a má spíše charakter bajky včetně závěrečného ponaučení. O okolnostech jejího zaznamenání bohužel nemáme bližší údaje.

ATU 35B LIŠKA ZÍSKÁ MASO Z PASTI TÍM, ŽE NECHÁ JÍT VLKA PRVNÍHO

The Fox Gets Bait from Trap by Luring Wolf into It

Liška najde u cesty kus masa, ale bojí se, že by mohlo jít o past a nesežere jej. Když přijde vlk, liška mu o mase poví. Vlk se snaží maso vzít, ale chytne se do pasti. Liška pak může sníst maso beze strachu.

V řadě variant liška předstírá dodržování půstu a nezájem o maso. Když jej poté sežere, říká vlkovi, že půst již skončil.

( 22 ) Vlk a liška pijí
(Wolf und Fuchs trinken)

Byli jednou vlk a liška, vyrazili spolu na vandr a dostali žízeň. Vtom našli dvě lahve piva. Liška byla mazanější a povídá vlkovi:

„Pořádně se teď napijeme.“

A vlk se do toho vložil, ale nic ven nedostal. Povídá:

„To nejde, ani jednou se to nepovedlo.“

Vzal svoje tlapy a strčil jednu do lahve, aby dostal pivo ven. A pak tahal a tahal, ale tlapu vytáhnout nemohl. Liška přemýšlela, byla přeci jen trochu moudřejší, tak strčila do lahve svůj ocas, trochu piva vytáhla a olízala, trochu vytáhla a olízala. Tímto způsobem všechno škodolibě vypila.

Najednou šel kolem sedlák. Liška odtamtud rychle zmizela. Vlk chtěl taky utéct, ale s tlapou v lahvi mu to šlo o dost pomaleji. Sedlák popadl klacek a křičel:

„Stůj, potvoro, ty jsi mi ukradl moji slepici! Máš z ní ocas!“

A zmlátil ho.

Paula Forster, Zahrádka nad Teplou – 1962 (zapsáno v SRN)
Benzel 1962: 79 –80

Poněkud modernizovaná varianta pohádky o převezeném vlku a nažrané lišce, v níž je maso v pasti nahrazeno pivem v láhvi. Jinak zůstal princip stejný, liška vlka obelstila a k pivu se dostala. Příběh byl součástí vypravěčského repertoáru chebských Němců.

ATU 38 TLAPA V ROZŠTÍPNUTÉM DŘEVĚ

Claw in Split Tree

Muž (vlk) požádá medvěda o pomoc při kácení stromů (štípání dřeva). Medvěd strčí své tlapy do rozštěpu. Muž uvolní klíny a medvědí tlapy zůstanou ve dřevě sevřené a medvěd je tak chycen.

( 23 ) O vlčkovi

Stávaje vlček kýchl, tak si povídá: „Ó, vlčku, dnes budeš mět štěstí.“

Oblíkl se a běžel do hor; najednou se zastavil a poslouchá a čuchá, co to? Uviděl sedláka s pacholkem sekat stromy a pak dělat oheň, v němž sobě vařili uzené maso k obědu. Jak maso uvařili, požehnali se a jedli. Vlkovi maso moc vonělo, proto dodal si kuráže a přistoupiv k nim, žádal jich o porci. Sedlák a pacholek se tuze vlčka lekli, dali mu všecko, co jim zůstalo, ale vlčkovi bylo toho málo. Vlk oblizuje se vyzvídal, z čeho se takové maso strojí? – Sedlák strachem nevěda co říci, ohlížel se a naštěstí uzřel divokou svini ohřívati se na slunečku.

„Takové maso, pane vlčku, dělá se z toho, co za tebou se vyhřívá.“ Vlček se ohlédl a uviděl svini.

„Co mám s ní dělat?“ ptal se sedláka.

„Zadlab ji, a ostatek již spravím.“

Vlk hup na svini, chmatl ji a bylo hned po ní.

„Tož, udělej mi z ní toho dobrého masa,“ prosil sedláka.

„To není tak honem,“ povídá sedlák. „Napřed svini musíme vykochat, pak rozsekat na šrůtky, osolit, načesněkovat a dát do pácu, potom na rožeň do komína a zaudit. Milý pane vlčku, já doma nemám trok, tož jich musíme udělat tady v lese, abychom na nich svini mohli opařit.“

„Jestli mohu pomoct, proč ne?“ ochotu projevoval vlk.

„Tož pojďme tam k té veliké kládě, z té uděláme troky.“

Sedlák s pacholkem rozštěpovali kládu na polovici a vlk šedna si, díval se na ně.

„Pane vlčku, aby to spíš bylo hotovo, podte nám pomoct, máte pracky dosti silné, strčte je tady do té rozpukliny a roztrhněte tu kládu.“

Vlk poslechl, pracky strčil do puklin, a sedlák bac, bac palicí na sekyry a na klíny, až daleko odletěly a dřevo sevřelo pazoury vlčkovy. Vlk skákal, štěkal a prosil o pomoc. Ta přišla hned. Sedlák s pacholkem dobili vlčka, že ho víc pracky nebolely. Pacholek zašel domů pro vůz, na nějž v lese naložili divokou svini a vlčka a slavně jeli do dědiny. V gruntě pak strojili šperky, jakých nikdy před tím neměli. I kožešina hospodářovi na kožuch zůstala. Pak jedli a žili, až se jim potrhaly žily, a tak umřeli.

?, Haná 1898 –1909
Vyhlídal 1909: 130

Uvedená zvířecí pohádka byla poprvé zachycena ve středověku (Roman de Renart), z antiky není syžet znám. Jedná se o příběh dokumentovaný po celé Evropě a Blízkém východu. Pohádka je zakončena obecnou závěrečnou formulí.

Dále viz č. (129) O vlku, medvědu a divoké svini.

ATU 41 VLK SE PŘEŽERE VE SKLEPĚ

The Wolf Overeats in the Cellar

Liška přemluví vlka, aby šel s ní do sklepa a kradl tam jídlo. Vlk se ve sklepě nažere tak, že nemůže ven. Liška uteče, ale vlk je zbit nebo zabit.

( 24 ) Vo vlkovi

Tak byl ve vesnici jeden šafař. A chtěl dělat veselku. A chodila mu liška na slepice a voň si na ní políčil. Vona šla do sklepa, vlezla tam, tam uvidí maso na veselku, smetanu, máslo, vejce, a lištička dycky skrz vokýnko hups dolů. A tam mu to smlsávala.

Jednou šla a potkala vlka. Povídá vlkovi:

„Pryj, vlku, poď pryj se mnou, já pryj chodím šafářovi na smetanu.“

A voň povídá:

„Já pryj se bujím, já pryj mám strach. Voň pryj tam má políčený železa.“

Tak šli, lištička ho tam vedla a povídala:

„Voptáme se, jesli pryj nás tam pustí. Tady pryj je pan představeny.“

A to byly ty železa, vité. Tak šla, na ty železa a zaklepala takle:

„Pa - ne před - sta - ve - nyj!“

A pomalu. Zas:

„Pa - ne Pa - ne před - sta - ve - nyj!“

Jesli je pustí na tu svarbu tam. Víte, aby mohli do sklepa.

A voň povídá, ten vlk:

„Ale počkejte, kmotřičko, já tam udeřím dlabou.“

Tak tam udeřil do toho, a jak tam hodil, tak železa to sklaplo, voň se chytil za nohu. Přišel potom hospodář a ták ho zmlátil a lištička, dyž se voň chytil do želez, tak vona šla a sebrala si slepice, a co chtěla kolik chtěla, to nabrala a zas utekla. Tutuho potom šafař zmlátil a zátah do šance a myslel si, že je chciplyj. A voň nebyl chciplyj. Večír de lištička zas. Povídá:

„Pryj, kmotříčku, kampa pryj vy dete?“

A voň dyž bylo tma, tak voň stal a šel si někam do lesa zatáhnout, že chcípne. A vona povídá:

„Ale, kmotříčku, nechojte. Pojte, co, pryj bude svarba, pudete se mnou na svarbu.“ A voň povídá:

„Halejte, jakyj sem ztřískanyj, sem celyj krvavyj.“

Tak vona šla a natrhala si maliny a taky si holt namazala tu její kušničku a povídala:

„Halejte, já pryj sem taky krvavá celá. A vemte, vemte pryj mě na záda.“

A voň povídá:

„Dyť pryj já sotva du!“

Ale lištička hups mu na záda a zpívá:

Ztlu - če - ný ne - ztlu - če - ný - ho ne - se,

za - má - za - la sem se má - li - na - má v le - se.

A voň povídá:

„Copa to říkáte, kmotřičko?“ Voň vod toho bitího byl celyj hluchyj. „Copa to říkáte, kmotřičko?“

„Í nic, í nic, jenom mě neste.“

Tak milyj vlk jí nes, až tam k tomu šafářovi, kde zas eště v tom sklepu bylo teda připravený na tu veselku, na tu svarbu. Tak lištička skočila dolů a do toho vokynka, tam začala mlsat a vlk za ní hups dolů. Ale lištička byla chytrá. Vedla ho túdle, to pryj je škoda, aby vlk chleptal smetanu. Dám mu slepici, to je taky škoda. Ale byl tam jeden velikej škopek se syrovátkou, jak dělali tvaroh, tak mu poudala:

„Můžeš chleptat tady tu syrovátku a na dně pryj budeš mít i něco hustějšího. Tam bude i tvaroh.“

Tak vlk chleptal, chleptal a lištička mlsá smetánku, máslo, a dyž se nachleptala, všude se nažrala, tak vlk chleptal tu syrovátku, až mu zadem tekla. Tak vona popadla kus slámy a udělala mu víšek a strčila mu do zadnice víšek a:

„Íčko, hajda pryj, pudeme.“

Tak vona vyskočila skrz vokynko, jo ale vlk skočil do vokynka, spad zpátky. Zas skočí do vokynka, zas spad zpátky. Tak tam vostal do rána. Ráno šafař vodevře sklep a najde tam zas toho vlka s tou uraženou nohou. Tak vzal hůl, ale už ho zabil dočista a vytah ho. A lištička skapala. Jo ale zas ho zátah jenom do šance a vlk potřebuje ránu, aby dostal do hlavy. A voň mu jich jenom tak nahýbal.

Tak íčko druhej den je ta svarba. Tak ta lištička zas přídě a zas s tým jistým vlkem, zas tam přídou na svarbu a lištička tam mlsá, leze zpod stolem, všelijaký koláčky, kousky masa dostala a vlk byl venku. Vona poala:

„Pojte, kmotříčku!“

Zavedla ho tam a posadila ho na kamna. A vlk tam seděl. A vona všude tak vometala. Jo ale na ty svarbě íčko každyj musel povídat ňákou pohádku. A lištička povídala:

„Já pryj bych vám taky povídala, já bych vám zpívala.“

„No tak, lištičko, zpivej!“

Tak lištička zpívala:

„Vy - trh - nul jí ví - šek

u - dě - lal jí smí - šek.

Vy - trh - nul jí vích,

u - dě - lal jí smích.“

„No, lištičko, pryj vytrhni!“

No tak lištička votočila vlka, vytáhla mu ten víšek a ta syrovátka z něj lítala a bylo po svarbě, voň jim to všecko zamazal.

A po svarbě bylo.

Jendo, tys to viděl! Vypravěčka se obrací na jednoho z dětských posluchačů.

Barbora Vochocová, Biger, Banát (Rumunsko) – 1962
Jech a kol. 1992: 92–94

Pohádka byla v českém prostředí zachycená pouze u banátských Čechů. Syžet byl poprvé zaznamenán už ve starověku u Ezopa (Perry 1965: 425, No. 24) a Babria (Perry 1965: No. 86). Vzhledem k existenci veršované části je méně pravděpodobné převzetí pohádky z repertoáru místních rumunských vypravěčů. Pohádka je spojením dalších syžetů – ATU 3 a 4 a 34.

ATU 47B KŮŇ KOPNE VLKA DO ZUBŮ

The Horse Kicks the Wolf in the Teeth

Vlk chce sežrat koně. Kůň se naoko nebrání, ale nabídne vlkovi, aby otevřel tlamu, že se rozběhne a sám mu do ní skočí. Vlk poslechne, ale kůň ho pořádně nakopne a uteče.

( 25 ) Jak lev léčil koně

Na svých toulkách uviděl lev jednou koně, který se osaměle popásal na louce. Přiblížil se k němu naoko mírumilovně, jako kdyby byl přítel, a řekl, že je lékař. Tu lež si vymyslel proto, aby mohl koně zadávit a sežrat. Ale kůň prohlédl jeho lest, a protože se už nemohl útěkem zachránit před smrtelným nebezpečím, přistoupil na hru a neodmítl předstíranou lékařskou pomoc, kterou mu lev nabízel.

V té svízelné chvíli ho totiž napadlo, jak vyváznout se zdravou kůží. I řekl lvovi:

„To jsem rád, žes přišel, bratře. Potřebuji tvou pomoc. Stoupl jsem neopatrně na suchou větev, ta se zlomila a veliká tříska mi uvízla hluboko v noze. Prosím tě, vytáhni mi ji.“

Lev, který pořád ještě tajil svůj lstivý záměr, souhlasil s tím, že mu nohu prohlédne. Ale kůň, který právě na to čekal, ruče se vzepjal a jal se kopyty bušit do jeho hlavy. Celý zbrocen krví padl lev k zemi, roztáhl všecky čtyři a zůstal nehybně ležet. Kůň toho využil, rychle utekl a napříště se mu střehl přijít na oči.

Když potom lev přišel k sobě a rány se mu rozbolely, pomyslel si: »Dobře se mi stalo, protože jsem na to šel mírněji, než bylo třeba. Místo abych předstíral, že jsem lékař, měl jsem otevřeně zaútočit jako nepřítel.«

Klaret – 14. století
Dvořák 2001: 26 –27

Původní text exempla vychází z ezopských bajek (Perry 1965: 457 No. 187, 587, 593nn, 693, 699) a patřil mezi nejoblíbenější mravoučné příběhy středověku (Roman de Renart). V českém prostředí se v ústním podání novověku vyjma romské varianty již nevyskytuje.

( 26 ) Vlk a koník
(Ruv th’ o grastóro)

Hladový vlk pln starosti o svůj život, vyšel jednoho dne z lesa, přišel do údolí, kde mladý koník se pásl. Vida jej vlk, radoval se, že si pochutná. Ale jak? Kůň, ten je silnější nežli já i ovce, kterými se živím. Nepůjde-li to silou, půjde to podvodem. Proto se krade ku hříběti a takto se chválí:

„Já jsem lékař, jakých na zemi málo, znám všecky trávy, koření, všecky kořínky a léčivé vodičky, nemocnému pomohu, ať utrží ránu, má vole nebo křeče, ozhřivku nebo jankovitost. Proto jsem přišel, abych ukázal, že všecko znám, ani to za peníze nedělám. Dále mi je známo, že ty ubohý koníčku mnoho musíš utíkati, a abys lehčeji mohl, udělalo by ti dobře, kdybych ti okolo břicha popruh připnul.“ – Hříbě děkuje řkouc:

„Klopýtlo jsem, udělalo jsem si ránu na zadní noze, a mám velké bolesti. Kdybys ráčil mne jich zbaviti!“

„Nic nad to lehčího,“ dí vlk. Nyní vlk jako lékař jde pomalu za koně, dívá se na ránu; ale kůň najednou vymrštil zadní nohou, rozrazil vlku tlamu, a do ucha mu křičí:

„Není větší radosti, jako když podvodník podvodem jest podveden. To jsme ukázali já a ty.“

čeští Romové, 70. léta 19. století
Ješina 1882: 137–138

Pohádka českých Romů se nijak nevymyká ostatním fixovaným verzím téměř z celého světa. Na původní bajku odkazuje i explicitní ponaučení na závěr.

Dále viz č. (50) Pes Lovin a vlk; č. (51) O hloupém vlku; č. (85) Vlkův sen (Des Wolfes Traum); č. (86) Sen starého vlka (Der Traum des alten Wolfes); č. (96) O ovečce a vlku.

ATU [50D] LIŠKA NESE NEMOCNÉMU MEDVĚDOVI MÁSLO

[The Fox Carries Butter for the Sick Bear]

Liška (lišák) pomáhá medvědovi, který je nemocný (přežraný) a nese mu zvláštní máslo. V tlamě se jí ale rozteče a medvěd nedostane nic. Nebo máslo sežere a je jí také zle.

Viz text č. (150) Vo poslednim nedvědu na Brti.

ATU 51 LVÍ PODÍL

The Lion’s Share

Lev (tygr), vlk (osel, panter, pes) a liška (šakal) jdou spolu na lov. Vlk rozdělí ulovenou kořist na stejné díly, ale lev ho zabije. Pak dělí kořist liška, která ji celou dá lvovi (maso dá lvovi a sama si nechá kosti). Když se lev lišky zeptá, kde se naučila tak dělit kořist, ta odpoví, že od vlka.

( 27 ) [Osel dělí maso]

Jednou zabil lev velké zvíře. Osel ho musel rozdělit na kusy – jeden pro lva, druhý pro lišku a třetí pro sebe. Osel udělal kousky jeden jako druhý. Lev to zpozoroval, vyskočil a rozsekal ho. Teď musela osla rozdělit liška. Udělala díly dva, ten největší pro lva a nejmenší nechala pro sebe. Lev se zasmál, vytahoval se a ptal se lišky, kde se naučila dělat takové kusy masa.

„Nešťastník osel mě naučil, jak se kusy rozdělují.“

Ponauč se z neštěstí, ale nepůsob neštěstí druhým.

čeští Romové, 70. léta 19. století
Ješina 1882: 169 –170

Bajka z prostředí českých Romů zachycuje pohádkový syžet doložený již v antice (Perry 1965: 484, No. 339) a hojně rozšířený po celé Evropě, severní Africe a Asii. V českém prostředí se jedná o jediný záznam, byť je závěrečné ponaučení vcelku známé i u nás.

ATU 57 HAVRAN S KOUSKEM SÝRA V ZOBÁKU

Raven with Cheese in His Mouth

Liška pod stromem lichotí havranovi, jak hezky zpívá a ať se předvede. Havran to zkusí, ale upustí přitom sýr, který měl v zobáku. Liška sýr sežere.

( 28 ) Vrána a liška

Mlsná vrána ukradla ve statku kus tučného sýra a odletěla s ním do lesa. Tam se posadila na sám vršek dubu a spokojeně krákala, rozumí se, že jenom tak na půl zobáku. Náhodou to uslyšela liška, i přišla pod dub všecka dychtivá zvědět, co myslí vrána tím svým krákáním. A když vyrozuměla, že se raduje ze své kořisti, hned si vymyslela lest.

Pozdravila vránu zdvořile a povídá:

„V životě jsem neviděla ptáka, který by se ti podobal sličným zevnějškem. Peří se ti leskne víc než paví ocas a oči ti září jako hvězdy. No a tvůj zobák, kdopak by dovedl vylíčit, jak je na pohled pěkný? Máš-li ke všemu ještě příjemný a zvučný hlas, opravdu nevím, zda by se našel nějaký opeřenec, který by se ti aspoň trochu vyrovnal krásou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy České lidové pohádky I.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.