Viliam Šimunek

Padni komu padni

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Viliam Šimunek, 2019
© Marenčin PT, spol s r. o., 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2019
Design © Katarína Marenčinová, 2019
771. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0416-9 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0417-6 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0418-3 (ePub)

Len pokojne, zopakoval si v duchu už po niekoľký krát muž neurčitého veku a hľadel pritom na mohutného esbéeskára, postávajúceho pred východom z obchodného centra. Podvedome zaregistroval, ako sa nakupujúci, väčšinou tlačiaci pred sebou preplnené nákupné vozíky, pred ním automaticky rozostupujú. O takomto čase sem chodieval pravidelne. Potreboval si udržať aspoň posledné zvyšky ľudskej dôstojnosti, ktoré v ňom ešte zostali. Použil toaletu a v rámci možností sa poumýval. Stávalo sa, že niektorí muži sa naňho okamžite sťažovali a ochranka ho potom odtiaľ doslova vyhodila. Medzi štvrtou a piatou popoludní však v supermarkete nastala trma-vrma. Akoby si každý, kto býva v neďalekom okolí, potreboval cestou z práce nakúpiť. Strážnici mali plné ruky práce so sledovaním zákazníkov, aby si neodniesli nezaplatený tovar, a on sa ocitol úplne mimo ich záujmu. No zakaždým, keď sa mal ocitnúť v ich blízkosti, sa iba ťažko bránil zlej predtuche, čo bude nasledovať. Ani nie pred mesiacom, keď ho naposledy vyviedli, sa mu vyhrážali, že ak sem neprestane chodiť, môže sa mu niečo stať, alebo zariadia, aby definitívne zmizol z Bratislavy.

Cítil, ako v ňom narastá napätie a nervozita. Začal sa silno potiť. Vedel, že zápach, ktorý sa z jeho neustále noseného a dlho nepraného odevu nezadržateľne šíri, teraz ešte zosilnie. Nepotil sa iba z nervozity, ale najmä z nevhodného oblečenia. Vonku bolo teplo, slnečno, takmer jar, hoci do začiatku apríla chýbalo ešte pár dní. Napriek tomu mal muž na sebe niekoľko vrstiev oblečenia, hrubú vetrovku a baranicu.

Napokon sa naňho usmialo šťastie. Tesne pred tým, ako dorazil k východu, sa esbéeskár zaoberal zákazníčkou, ktorej pri prechode cez bezpečnostný rám zapípal nákupný vozík a jemu nevenoval ani najmenšiu pozornosť.

Vonku, v primeranej vzdialenosti, sa zastavil, zložil si z hlavy čiapku a skôr než si ju opätovne založil, si opakom ruky utrel spotené čelo. Poobzeral sa, či ho niekto nesleduje a vydal sa preskúmať smetné koše, rozmiestnené pri zastrešených stohoviskách prázdnych nákupných vozíkov. Uvedomoval si, že parkovisko je monitorované bezpečnostnými kamerami a keby pri prezeraní košov robil neporiadok, mohol by mať veľké nepríjemnosti. Rukou sa v nich vždy opatrne poprehŕňal a veľmi často našiel čosi zaujímavé. Niekedy sa nestačil čudovať, čo ľudia vyhadzujú. Stretával sa s tým, že v koši skončili originálne zabalené, ešte ani neotvorené potraviny alebo veci dennej potreby. Dnes nemal šťastie. Odpadkové koše boli takmer prázdne, smetiari ich museli len nedávno vyprázdniť.

V jednom z odstavených vozíkov však zbadal odhodené noviny. Už-už od nich odvracal zrak, keď si všimol fotografiu muža na titulnej strane. Podišiel bližšie, vzal noviny do ruky. Skúmavo sa zahľadel na jeho tvár. Krížom cez jeho postavu svietila veľkými červenými písmenami otázka: Nešťastná náhoda? A pod tým: Samovražda? Ešte raz si obrázok dôkladne prezrel, zamyslene si zastrčil zrolované noviny do bundy a starostlivo ju zazipsoval.

Chvíľu prešľapoval na jednom mieste, akoby sa nevedel rozhodnúť, čo urobí. Napokon sa vydal krížom cez pomaly rozmŕzajúci trávnik smerom k neďalekej riečke a pokračoval po brehu, po prúde, popri vysokom betónovom oplotení, ktoré ohraničovalo priemyselnú zónu. Touto cestičkou už prešiel toľkokrát, že domov by trafil aj so zatvorenými očami. Domov...

Pred dvoma rokmi, v lete, si zbili spolu s Džonom chatrč, z hocijakých zvyškov, ktoré zohnali. Vlnitý plech, preglejka, či drevené trámy, všetko sa zišlo. Pravdupovediac, pravé meno svojho parťáka nepoznal, každý mu hovoril iba Džony. Bol jeden z tých, ktorí o sebe, ale najmä o svojej minulosti, nepovedia ani slovko. Raz sa aj pokúšal čosi z neho vypáčiť, ale keď zistil, že je mu to proti srsti, prestal s tým nadobro. Odhadoval, že je od neho o pár rokov starší, no na ulici boli približne rovnako dlho. Zoznámili sa krátko pred tým, ako začali stavať. Jednoducho si padli do oka. Terajší príbytok im vyšiel až na druhý pokus. Prvý postavili priamo pod cestným mostom, ale nevydržal im ani jeden týždeň. Prišli za nimi mestskí policajti a dali im ultimátum, aby odstránili stavbu a zmizli. Tak radšej poslúchli a búdu rozobrali. Presunuli sa hádam o kilometer ďalej, na pokraj riedkeho lesíka. Tam im dali všetci pokoj. Najskôr preto, že k búde nevedie prakticky žiadna cesta. Za nimi bol lesík a pred nimi pole, cez ktoré si vychodili krátku spojovaciu cestičku.

Muž si zhlboka vzdychol. Prečo, do pekla, som sa musel ožrať ako také prasa? Aj keď na to myslel prakticky neustále, nikdy si v hlave nedokázal celkom presne poskladať, ako sa to celé udialo. Vedel len, že pred viac ako týždňom, celé predpoludnie a časť popoludnia, popíjal v spoločnosti kamarátov z mokrej štvrte. Hlavu mu išlo roztrhnúť, aj tak si nevedel spomenúť, ako sa to napokon celé zbehlo a on si dotiahol do ich búdy ženu. Ako sa len volala? Pokrčil plecami. Teraz je to naozaj jedno. Najviac ho ale trápil fakt, že to zároveň bolo naposledy, čo sa rozprával s Džonom. Pri prudkej hádke, keď mu vyčítal, že sa predsa dohodli, že si k nim nebudú nikoho vodiť, sám naňho, so zaťatými päsťami, nakričal, aby vypadol a radšej sa už nevracal.

Prvé dni si nahováral, ako je to fajn, že je v búde sám, nemusí brať na nikoho žiadne ohľady a môže si robiť, čo len chce. Postupne však naňho samota začala doliehať plnou silou. So svojím kamarátom toho spolu veľa nenahovorili, no bol tam. Už len jeho fyzická prítomnosť stačila na to, aby mohol prežívať s pocitom relatívneho bezpečia. Teraz sa strháva pri každom zapraskaní vetvičky v lesíku alebo zatrúbení auta na neďalekej ceste. Cítil, že mu pomaly, ale isto začínajú tiecť nervy. Včera a aj podstatnú časť dnešného dňa sa pokúšal skontaktovať s Džonom. Zatiaľ však nemal ani kúsok šťastia. Dvakrát sa mu ho podarilo pristaviť, ale vždy sa s ním odmietol baviť. Pomaly sa začal zmierovať s faktom, že krčah, ktorý sa rozbije na tisíc kúskov, sa už zlepiť nepodarí.

Zahltený chmúrnymi myšlienkami došiel až k miestu, kde riečku pretínal most, po ktorom viedla výpadovka z Bratislavy. Musel sa preškriabať cez cestné zvodidlá, aby sa cez komunikáciu dostal na chodník vedúci k jeho búde. Ako pozeral na obe strany, kedy bude môcť bezpečne prebehnúť pred prichádzajúcimi autami, padol mu zrak na čerpaciu stanicu. Mimovoľne si ruku pritisol na miesto, kde mal pod bundou ukryté zrolované noviny. Hlavou mu preblesklo, ako by to bolo fajn, keby sa o tom, čo tam včera videl, mohol s niekým porozprávať. Ešte raz sa obzrel, a keď nastala vhodná chvíľa, rýchlo prešiel cez cestu. Znovu pozrel na benzínku a chvíľu váhal, či tam má zájsť aj dnes, ale napokon zamieril rovno na cestičku ku svojej búde. Jednoducho, nemohol zabudnúť na ten zvláštny pocit, ktorý ho premkol, keď sa pri prezeraní odpadových košov na malom parkovisku za budovou čerpacej stanice, dostal až k odstavenému naštartovanému autu, v ktorom sedeli dvaja muži. Vždy sa snažil nevšímať si ľudí okolo seba a už vôbec sa nepokúšať o očný kontakt, aby bol čo najmenej nápadný. Vedel, že ak na seba pritiahne pozornosť, môže to mať iba neblahé následky. Lenže z auta začul náznak hádky, a tak sa automaticky pozorne zadíval na oboch mužov. Čosi si naliehavo vysvetľovali, gestikulujúc pritom rukami. V momente, keď sa na nich pozrel, obaja akoby vycítili jeho prítomnosť, ako na povel sa od seba odvrátili a pozreli na neho. Spočiatku nechápal prečo, ale bolo mu jasné, že toto vidieť rozhodne nemal. Pokúšal sa rýchlo sklopiť zrak, no akosi sa mu to nedarilo. Náhle mu to došlo. Jedného z tých dvoch poznal. Počas istého leta spolu pracovali na stavbe. On bol pomocným robotníkom, ale muž, čo sedel na mieste spolujazdca bol v tom čase študentom a privyrábal si ako brigádnik. Keď napokon minul auto, bez obzerania sa snažil dostať odtiaľ čo najskôr preč.

To bolo včera a dnes je dnes, zafilozofoval si v duchu, akoby si potreboval dodať trochu guráže. Keď prichádzal k svojej búde, podvedome si prezeral okolie, či náhodou nezaregistruje niečo nezvyčajné. Nič zvláštne však nezbadal, a tak otvoril dvere a vošiel dnu. Na jednej strane bol rád, že je konečne doma, na druhej bol sklamaný, že v búde nikto nebol. Tajne dúfal, že kým sa on zdržal v supermarkete, Džon sa medzitým sám od seba vráti. Darmo očami prechádzal všetky kúty maličkej miestnosti, rozhodne tam stál sám ako prst. Sklamane pokrčil plecami a do smaltového hrnčeka si z plastovej bandasky nalial trochu vody. Skôr, než sa stihol napiť, začul akýsi šramot pri dverách. Nedočkavo sa otočil. Muža, ktorý práve otvoril dvere, spoznal okamžite, ale namiesto radosti ho doslova paralyzoval strach.

„Čo..., čo tu robíte? Ja, ja predsa, nič...“ jachtal a automaticky zdvihol obe ruky na obranu.

Čeliť zúrivému útoku napriek tomu nedokázal. Prvá rana mu zlomila pravú ruku, ale nasledujúca už zasiahla hlavu a bezdomovec pocítil, že padá do nenávratna.

Blaho na dohodnutú schôdzku meškal dobrú štvrťhodinu. Pravdupovediac, sám bol zvedavý, čo sa z toho vykľuje. Nestávalo sa mu často, aby potenciálny klient vyžadoval takéto špeciálne služby. Vstúpil do kaviarne a okamžite si vytypoval ženu, ktorá mu včera zavolala tesne pred jeho odchodom z kancelárie. Sedela celá v čiernom, sama, pri stolíku trochu bokom od ostatných návštevníkov a zamyslene miešala lyžičkou kávu.

„Pani Krausová?“

Žena sa strhla, akosi bojazlivo naňho pozrela a prikývla.

„Dobrý deň, som Blaho, Martin Blaho. Prepáčte, že meškám. Môžem si prisadnúť?“

Žena opäť prikývla a prvýkrát prehovorila.

„Dúfam, že vás veľmi neobťažovalo, že som vás sem pozvala?“

„Nie, to je v pohode. Hoci s nádejnými klientmi sa zvyčajne stretávam v kancelárii na Račianskej. Môžete mi povedať, prečo...“

Blaho sa odmlčal, lebo práve v tom okamihu k nim pristúpila čašníčka a spýtala sa ho, čo si želá. Objednal si zalievanú kávu a spýtal sa, či sa tu smie fajčiť. Čašníčka rezolútne odmietavo pokrútila hlavou a odišla.

„Prečo,“ pokračoval ďalej v načatej otázke, „ste nemohli prísť ku mne? Máte na to nejaký závažný dôvod?“

Žena sa naňho uprene pozrela, akoby uvažovala, či mu môže dôverovať. Tým Blaho získal dostatok času, aby si ju mohol dokonale prezrieť. Musel uznať, že hľadí na atraktívnu tridsiatničku, so súmernou tvárou, zvýraznenou krásnymi hnedými očami, z ktorých si podchvíľou odhŕňala husté gaštanové vlasy, ktoré jej padali až pod plecia. Prvý pocit, ktorý si však uvedomil, bol, že v poslednom čase si toho musela poriadne vytrpieť.

„Viete,“ ozvala sa napokon s obavou v hlase, „vôbec vás nepoznám a neviem, či robím dobre, že sa tu dnes spolu rozprávame.“

„Tak s týmto vám naozaj nepomôžem,“ ozval sa Blaho s ľahkým podráždením, „musíte sa sama rozhodnúť, či stojíte o moje služby.“

„Ja viem, len... Tak dobre. Poviem vám to celé. Dúfam, že to raz neoľutujem.“

Blaho prikývol a povzbudivo sa na ňu usmial.

„K vám do kancelárie som nechcela prísť, pretože sa domnievam, že ma sledujú.“

„Sledujú? Kto?“

„Neviem, naozaj neviem, iba mám taký pocit a myslím si, že mi aj odpočúvajú telefóny, preto som vám včera volala z automatu.“

Obaja sa ako na povel odmlčali a počkali pokiaľ čašníčka nenaservíruje objednanú kávu.

Blaho začínal mať zlý pocit. Doteraz sa nič poriadne nedozvedel, len akési fantazírovanie ustráchanej baby. Pomaly sa začal zmierovať s tým, že toto stretnutie bolo len čistou stratou času, keď žena znovu prehovorila.

„Sama už vôbec neviem, čo mám robiť, preto som včera zavolala. Odporučil mi vás poručík Szabo z bratislavskej kriminálky.“

Blaho okamžite zbystril pozornosť. Spomenul si, že možno pred dvoma týždňami mu skutočne Szabo volal, že niekomu dal na neho kontakt. Medzitým mu to už ale vyfučalo z hlavy.

„Dobre,“ ozval sa napokon, „skúste mi v zrozumiteľnej forme povedať, čo sa vlastne stalo a prečo ste ma vyhľadali.“

Krausová prikývla, odhrnula si pramienok vlasov a spustila.

„Celé sa to začalo nevyjasnenou smrťou môjho manžela Kamila. Podľa oficiálnej verzie spáchal samovraždu tak, že si ľahol na koľajnice a nechal sa prejsť vlakom.“

„To je mi veľmi ľúto,“ podotkol Blaho.

Žena automaticky prikývla a pokračovala.

„Nikdy som však neuverila, že by si môj manžel sám siahol na život. Nemal na to žiaden dôvod a ani povahu. Navyše, práve v tom období sa mi zdal veľmi šťastný a ako sám hovoril, konečne bol mimoriadne blízko obrovskej kauze, ktorá zatrasie celou spoločnosťou.“

Teraz to celé Blahovi docvaklo. Všetky médiá niekedy v marci prinášali obšírne správy o tragédii známeho novinára Kamila Krausa. V tom čase sa ale naplno venoval dokončeniu iného prípadu a o tomto mal len zbežné informácie. Začínal chápať, o čo jeho nádejnej klientke ide, no chcel, aby sa vyjadrila sama, a preto sa opýtal:

„V čom by som vám teda mohol pomôcť?“

Žena sa, prv ako mu odpovedala, poobzerala po miestnosti, aby sa uistila, či ich náhodou niekto nepozoruje.

„Viete, prvé dni po manželovej smrti som bola v takom šoku, že mi bolo ukradnuté akékoľvek vyšetrovanie. Postupne som však začala sama vyhľadávať policajtov, ktorí to mali na starosti a snažila sa ich presvedčiť, že Kamila ktosi zavraždil. Začínala som byť neodbytná a potom niekedy v apríli som zistila, že ma sledujú.“

„Ako ste na to prišli?“

„Raz som sa vrátila domov z práce, fotila som centrum Starého mesta pre jedno vydavateľstvo a prakticky okamžite som pochopila, že u mňa niekto bol a čosi hľadal.“

„Kde bývate?“

„Pod Slavínom, pred dvoma rokmi sme tam kúpili dom.“

„Mali ste otvorené dvere, čosi rozbité alebo porozhadzované veci? Ukradli vám niečo?“

„Nie, všetko bolo v poriadku, aj vchodové dvere zamknuté ako vždy, len ... Akoby som vám to vysvetlila? Proste veci, na ktoré som sa dennodenne pozerala, boli o kúsok posunuté alebo máličko otočené. Ako v tranze som prekutrala celý dom, ale nevšimla som si nič, čo by chýbalo. Teda okrem Kamilovej pracovne. Nemal rád, keď som ho vyrušovala pri práci a vyslovene neznášal, aby som mu tam upratovala. Hovorieval, že potom nevie nič nájsť. Tak som tam chodievala minimálne a keby niečo zmizlo odtiaľ, nemusela som si to všimnúť. Najhoršie však je, že presne ten istý pocit som už zažila, keď som sa vrátila z identifikácie manželovho tela. Ibaže vtedy som si myslela, že zo stresu začínam mať halucinácie.“

„Váš dom je zabezpečený?“

„Áno. Ochrana domu je napojená na centrálny pult esbéesky.“

„Hlásili vám teda vniknutie do domu alebo planý poplach?“

„Nie, v oboch prípadoch som si normálne odomkla dom a naťukala svoj kód. Zariadenie nehlásilo žiadny problém.“

„A čo to sledovanie? Máte nejaké poznatky...“

„Nemám nič konkrétne,“ skočila mu do reči Krausová. „Zasa len pocity. Akoby som istého muža v posledných dňoch videla niekoľkokrát alebo čierne auto, ktoré som obchádzala ráno cestu do práce, večer prechádzalo okolo nášho domu, keď som sa chystala zaparkovať a podobne.“

„Povedali ste o svojich obavách polícii?“

„Povedala, no samozrejme, neverili mi. Bože, ako neznášam tie príšerné rečičky. Pani Krausová, to sa vám iba zdá, veď je možné, že v poslednom čase toho bolo na vás príliš, mali by ste si oddýchnuť a podobné hlúposti.“

„Nič teda neurobili?“

„Ale hej. Po vytrvalých protestoch ma niekoľko dní sledovali. S očakávaným výsledkom. Zhruba pred dvoma týždňami uzavreli celé vyšetrovanie s tým, že Kamil spáchal samovraždu. Urobila som tam poriadny cirkus, až sa nadporučík Ridzoň, ktorý viedol vyšetrovanie, radšej kamsi odpratal. Poručík Szabo, ktorý pretrpel môj výstup, sa ma snažil uchlácholiť, že skutočne všetky poznatky, ktoré zhromaždili, vylúčili cudzie zavinenie. Teoreticky, samozrejme, mohli čosi prehliadnuť a pozná človeka, súkromného detektíva, ktorý by sa na to mohol pozrieť. Vraj ste bývalí kolegovia a boli ste vynikajúci policajt. Ešte čosi. Ako to detektívi uzavreli, prestalo aj moje sledovanie. Rozhodne som si už nikoho podozrivého nevšimla. Zlý pocit však vo mne zostal, tak sa radšej správam mimoriadne opatrne.“

Krausová sa pomrvila, akoby ešte chcela niečo dodať, ale napokon si len nacvičeným pohybom odhrnula vlasy.

„To je všetko?“

Žena si zhlboka vzdychla.

„Všetko so všetkým súvisí. Poisťovňa, u ktorej mal Kamil uzatvorenú životnú poistku, mi jednoducho oznámila, že vzhľadom na výsledky policajného vyšetrovania mi cieľovú sumu nebudú môcť vyplatiť. V odôvodnení je napísané, že podľa podpísanej zmluvy sa plnenie vyslovene nevzťahuje pre prípad samovraždy.“

„O akú sumu ide?“

„Zhruba stotisíc eur.“

Blaho potichu zahvízdal.

„Neskúšali ste to riešiť s právnikmi?“

„Boli to zbytočne vyhodené peniaze. Iba mi potvrdili, že poisťovňa postupovala presne podľa platnej zmluvy, v zmysle zákona a obrátiť sa na súd nemá význam. Teda, pokiaľ by sa nepreukázalo, že Kamila niekto zavraždil alebo jeho smrť bola nešťastná náhoda. Preto som sa rozhodla, že skúsim posledný zúfalý pokus a obrátim sa na vás, či by ste nemohli ešte raz prešetriť okolnosti smrti môjho manžela.“

Krausová dohovorila a prosebne uprela oči na svojho spoločníka.

„Dobre,“ poznamenal Blaho po krátkom uvažovaní. „Dnes vám však môžem sľúbiť iba jediné. Pokúsim sa dostať k informáciám z vyšetrovania smrti vášho manžela a iba v prípade, že by som našiel čokoľvek, čo by stálo za ďalšie preverenie, sa po našej vzájomnej dohode, ujmem tohto prípadu. Do tej doby vám budem účtovať iba nevyhnutné náklady a základnú hodinovú taxu.“

Krausová sa nervózne vystrela a nevdojak zvýšila hlas.

„Myslíte si o mne, že som bláznivá, však? Balamutíte ma akýmsi preverovaním a iba sa chystáte mi o pár dní zavolať, že to nemá žiadny zmysel. To nemôžete...“

„Počkajte,“ skočil jej Blaho dôrazne do reči. „V prvom rade je to predsa vo vašom záujme. Najvýhodnejšie pre mňa by bolo okamžite uzatvoriť dohodu, pár týždňov to vyšetrovať a poslať vám účet. Uvedomte si, že podľa toho, čo ste mi o úmrtí manžela povedali, môže to byť časove náročné. Rozhodne vás nechcem pre nič za nič pripraviť o veľký balík eur. Alebo ste na tom tak dobre, že vás peniaze nemusia zaujímať?“

Žena smutne pokrútila hlavou.

„Práve teraz na tom nie som najlepšie. Pri vyšetrovaní úmrtia môjho manžela sa našiel jeho dlžobný úpis na stopäťdesiattisíc eur, ale som si stopercentne istá, že ide o podvrh. Kamil vyslovene neznášal dlhy a sama najlepšie viem, koľko síl ma stálo presvedčiť ho, aby sme si na náš dom zobrali hypotéku.“

Blaho znechutene pokýval hlavou. Možnosť, že by sa policajti mýlili zatiaľ nič nepotvrdzovalo. Naopak, informácie, ktoré sa dozvedel, to skôr vylučujú. Nezmyselná smrť, údajné sledovanie a teraz finančné problémy, o ktorých manželka nič nevedela. Dlhodobé skúsenosti mu hovorili, že takáto kombinácia nie je veľmi pravdepodobná a skôr to vyzerá na neprekonateľné problémy v rodine, ktoré vyvrcholili tragédiou.

„Manžel vám o dlhu nikdy nič nepovedal? Prípadne netušíte, načo by tie peniaze potreboval?“

„Nie, nikdy medzi nami o žiadnej pôžičke nepadlo ani slovo a pre mňa nemá žiadny zmysel špekulovať o prípadnom účele. Jednoducho viem, že v skutočnosti neexistuje,“ dodala skoro hysterickým hlasom.

„Kto mu mal tie peniaze požičať?“

„Akýsi Halát, majiteľ bowlingového centra, ale osobne ho nepoznám a nikdy som sa s ním ani nestretla.“

„Videli ste ten dlžný úpis?“

Krausová unavene prikývla.

„Našla ho polícia v Kamilovej pracovni na druhý alebo tretí deň po jeho smrti.“

„Spoznali ste jeho podpis?“

„Vyzeral ako pravý, ale určite bol sfalšovaný,“ žena vetu dokončila zvýšeným hlasom, evidentne stále nevyrovnaná s nežičlivým osudom.

„Pokojne, pani Krausová. Máte predstavu, ako sa teda mohol ocitnúť vo vašom dome?“

Žena rezignovane pokrčila plecami.

„Hovorila som predsa, že v dome bol ktosi cudzí. Predpokladám, že ho tam vtedy podstrčili.“

Blaho skepticky prikývol.

„Musím vás však upozorniť, že aj keď sa toho ujmem, môže sa stať, že po čase prídem k tomu istému záveru ako polícia.“

„Nebojte sa, ja svoje dlhy platím a verte mi, že rozumiem vášmu stanovisku.“

Blaho mimovoľne pokrčil plecami. Mal na jazyku ešte veľa ďalších otázok, no vedel, že nateraz to nemá žiadny význam.

„Pani Krausová, tak sme teda dohodnutí. Dúfam, že to nebude dlho trvať, maximálne pár dní a oznámim vám, či má zmysel pokračovať v pátraní.“

Žena nepovedala nič, iba prikývla. Blaha však ešte dlho prenasledoval strach zmiešaný s nádejou, ktorý sa zračil v jej tmavých očiach.

Keď zazvonil domový telefón, Blaho ho takmer okamžite zdvihol a vpustil očakávaného návštevníka dovnútra. Pomaly podišiel k bytovým dverám, trochu ich pootvoril a počkal, pokiaľ sa výťah nezastaví na jeho poschodí. S buchotom z neho vystúpil Andrej Szabo, jeho bývalý kolega z bratislavskej kriminálky. Prepchatú aktovku zvieral pod pravou pažou.

„Ahoj, Martin, doniesol som ti plno vitamínov,“ zaškeril sa návštevník.

„No nazdar. Poď s tým rýchlo dnu.“ Blaho bleskove rozčapil dvere dokorán a urobil Szabovi miesto, aby okolo neho mohol prejsť.

„Kde ti to vyložím?“ spýtal sa Szabo, keď sa za nimi zatvorili dvere.

„Zanes to rovno do obývačky, aj tak sa musíme trochu porozprávať. Máš aspoň chvíľu čas?“

„Takú polhodinku, myslím, určite zvládnem.“

Blaho prikývol a spýtal sa. „Čo si dáš? Kávu alebo...“

„Ďakujem. Kávu som mal pred chvíľou, ale minerálka by bodla.“

Keď Blaho priniesol fľašku minerálky s dvoma pohármi, všimol si, ako sa jeho bývalý kolega rozhliada po miestnosti.

„Čo pozeráš? Sadni si predsa. Nikdy si nevidel byt, kde žije osamelý chlap?“

„To áno,“ opätovne sa zaškeril Szabo, „v jednom takom bývam, no v tomto prípade hlavne hľadám stopy po tvojich ctiteľkách.“

„Netáraj, žiadne neexistujú,“ podráždene odsekol Blaho, nalievajúc vodu do pohárov.

„A čo Eva? Nestretávate sa?“

Blaho neurčito namosúrene pokrútil hlavou a snáď, aby zmenil tému, rýchlo dodal: „Andy, dávno sme sa nevideli.“

Policajt prikývol.

„To vieš, voľáko nestíham. Krholec je po tom postrelení stále na maródke, Pavelka je na stáži v Prahe a my ostatní v tom lietame ako na kolotoči.“

„Presne tak. Nestíhate a nedorobky posielaš mne, aby si mal pokoj od hysterickej babizne.“

„Tak to nie je,“ akoby na obranu zdvihol obe ruky Szabo. „Na tomto prípade sme odviedli svedomitú prácu. Jednak sa to týkalo známej osobnosti, jednak tu išlo o pomerne slušnú sumu poistného a sám dobre vieš, že v týchto prípadoch si dávame záležať, aby naše zistenia a dôkazy neroztrhali na kúsky vyšetrovatelia a právnici poisťovacej spoločnosti alebo naopak rodiny zosnulého. Pravdou však je,“ dodal rýchlo Szabo, keď videl, že jeho priateľ sa chystá čosi namietnuť, „že tej Krausovej som dal na teba kontakt, aby mi dala aspoň na chvíľu vydýchnuť.“

„Takže ty si stopercentne presvedčený, že Kraus spáchal samovraždu a Krausovú si ku mne odpinpongoval, len aby si mal svätý pokoj? Prepáč, ale toto mi akosi nesedí. Navyše, v takom prípade sa rozhodne nechystám strápňovať a prípadu sa radšej vzdám, skôr ako ho vlastne prevezmem.“

Okamih na seba mlčky pozerali. Napokon to prvý nevydržal Szabo a prisvedčil. „Máš pravdu, je v tom ešte aj niečo iné.“

„Čo také?“

„Nič zvláštne, teda nič hmatateľné. Prácu sme odviedli naozaj dobre, o čom sa môžeš sám presvedčiť. A za všetkým, čo tam je, si stojím,“ pokračoval Szabo, ukazujúc pritom očami na hŕbu dokumentov poukladaných na konferenčnom stolíku.

„Čo to je? Fotokópie?“

„Nie. Na niekoľkých stranách som zhrnul základné fakty, ktoré sme získali pri vyšetrovaní a potom sú tam originály pitevnej správy, najzaujímavejšie výpovede svedkov a fotodokumentácia z miesta činu. Nechcel som to v práci kopírovať. Keby ma niekto pritom prichytil, ťažko by sa mi vysvetľovalo, načo to teraz potrebujem, keď je prípad uzavretý. Zdalo sa mi jednoduchšie ich zbaliť do tašky.“

„Len aby si z toho nemal problémy.“

Szabo mykol plecami.

„Rozhodne som sa s tým nikomu nepochválil. Na mne zostalo, aby som všetky dokumenty založil a odniesol do archívu. Pokiaľ to stihneš preštudovať do zajtra, ako sme sa dohodli, nikto na to nemusí prísť. Teda aspoň dúfam. Napokon, jeden deň hore, dole.“

Blaho zamyslene pokýval hlavou.

„Pred chvíľou si povedal, že je v tom aj niečo iné. Čo si tým myslel?“

„Ako som už povedal, nemám v ruke nič jednoznačné. Preverili sme naozaj všetky možnosti, ktoré prichádzali do úvahy a momentálne nevidím žiadnu neoverenú skutočnosť, ktorá by spochybňovala záver vyšetrovania, teda že Kraus spáchal samovraždu, ale.., akosi sa mi to celé nepozdáva.“

„A to mi hovoríš práve ty?“ pobavene sa opýtal Blaho

„Máš pravdu. Keď sme spolu pracovali, bol som to ja, kto vždy zdôrazňoval, že rozhodujúce sú fakty a overené dôkazy, na rozdiel od teba, čo si sa neustále odvolával na ducha a atmosféru prípadu. Tá tvoja teória jednoty dôkazov a vnútornej logiky. Nesmej sa, asi som sa tým nakazil alebo čo.“

„Dobre, dobre. Opíš mi teda v krátkosti, ako to celé prebehlo.“

Szabo prikývol, napil sa poriadne vody z pohára a spustil.

„Niekedy koncom marca, presný dátum si nepamätám, ale všetko nájdeš v materiáloch, došlo na trati pred Vinohradmi k železničnému nešťastiu. Podľa dokladov a neskôr aj podľa pozitívnej skúšky DNA sme identifikovali mŕtveho ako Kamila Krausa, známeho novinára. Na patológii mu namerali neuveriteľne vysoké promile alkoholu v krvi, navyše v spojení s veľkou dávkou sedatív, čo by uspalo aj koňa. Okrem úrazov spôsobených vlakom sa ale žiadne ďalšie poranenia na jeho tele nenašli.“

Policajt sa odmlčal, ale keď zistil, že Blaho nemá zatiaľ žiadne otázky, pokračoval.

„Vlastne skoro ihneď sa začalo vyšetrovanie okolností spomínaného úmrtia a vykonali sa štandardné policajné úkony. Keby som to mal celé zhrnúť, tak ich výsledkom bol jednoznačný záver, že Kamil Kraus nezvládol zlú finančnú situáciu a aby sa vyhol nátlaku veriteľov, radšej spáchal samovraždu.“

„To je všetko? Prepáč, ale z toho čo si práve povedal rozhodne nemám pocit, že Kraus si musel bezpodmienečne siahnuť na život. Kde berieš tú istotu?“

„Tak po prvé,“ začal dotknuto Szabo. „Ako som už hovoril, na jeho tele sa nenašli žiadne iné zranenia, okrem tých , ktoré spôsobil vlak. Po druhé, Kraus strávil podstatnú časť osudného večera v bare, kde osamote statočne nasával. Po tretie, hádam to najpodstatnejšie. Kombinácia veľkého množstva alkoholu a liekov napovedá, že to mal celé premyslené. Zvyšné lieky z balenia sa našli vo vrecku jeho saka a množstvo užitých liekov v tele presne zodpovedalo chýbajúcim v balení. Po štvrté, evidentne mal značné finančné problémy. Počas vyšetrovania sme objavili dlžný úpis na stopäťdesiattisíc. Mimochodom, spomínané peniaze mu požičal bývalý policajt, teraz majiteľ zábavného podniku, istý Halát. Nepoznáš ho náhodou?“

Keď Blaho záporne pokrútil hlavou, Szabo pokračoval.

„Nešťastná náhoda to byť nemohla, veď čo by robil na železničnej trati pred Vinohradmi, navyše na pomerne opustenom mieste, síce neďaleko od príjazdovej cesty, ale evidentne bez auta? Napriek niekoľkodňovému vypočúvaniu všetkých taxikárov, ktorí mali v ten deň službu, sa nám nepodarilo nájsť nikoho, kto by ho tam zaviezol. Takisto sme pochodili aj v okruhu jeho priateľov a známych. A vražda? Pre túto verziu sa nenašli žiadne stopy ani na jeho tele, ani na mieste činu a ani sa mu v poslednom čase nikto nevyhrážal. Teda ak si odmyslíme, že bol pod veľkým tlakom, pre ten dlh. Lenže veriteľ svojho dlžníka nezabíja, to skôr naopak.“

„Na čo vlastne potreboval toľko peňazí, prípadne kde ich minul?“

Szabo pokýval hlavou.

„To je jedna z vecí, pre ktorú sa mi to celé nepozdáva. Nenašli sme ani eurá, ani sme nezistili, kde skončili. Jeho manželka tvrdí, že v žiadnom prípade nevedela o pôžičke a vraj to je celé totálny nezmysel. Ďalšou vecou je, že sa nikde nenašiel rozlúčkový list. Sám vieš, že to síce pri samovraždách nebýva pravidlom, ale zväčša ho dotyčný napíše.“

Blaho súhlasne prikývol a spýtal sa.

„Ešte niečo?“

„Nepodarilo sa nám vypátrať, kde sa Kraus pohyboval od zhruba deviatej večer, po odchode z baru do cca trištvrte na jednu v noci, keď ho prešiel vlak. Predpokladáme, že musel navštíviť ešte minimálne jeden ďalší podnik, prípadne si kúpiť fľašu vodky kdesi vo večierke alebo v supermarkete, pretože v Grillbare nevypil také množstvo alkoholu, aké mu po smrti namerali v krvi.“

„Mal v tom čase nejaké telefonické rozhovory?“

„Iba jeden. Volajúci však telefonoval z mobilu s neregistrovanou SIM kartou.“

„Takže ako to podľa teba celé prebehlo?“

„Sme presvedčení, že sa nejednalo o chvíľkový skrat, ale o starostlivo premyslený plán, ktorý si dopredu pripravil. Alkohol a lieky na spanie mu mali pomôcť vykonať svoje rozhodnutie a k Vinohradom sa dostal najskôr mestskou hromadnou dopravou alebo iným nezisteným spôsobom.“

„Našli ste nejakého svedka, ktorý ho videl?“

„Nie, nenašli.“

„Nehovor mi, že by si nikto nevšimol totálne opitého chlapa, veď hovoríš, že mal cez tri a pol promile.“

Szabo sa pomrvil na sedačke. „Vypátrali sme dvoch šoférov autobusu, ktorí viezli opilcov zhruba okolo polnoci smerom na Vinohrady, ale jeden vypovedal, že to bola partia štyroch mužov a druhý viezol jedného, ale obaja sa nevedeli, alebo nechceli vyjadriť, či by niekto z nich mohol byť Kraus. Teda, aby som bol presný, viac-menej sa zhodli na tom, že skôr nie, ako áno.“

„No, na môj vkus je tu tých otáznikov až príliš. Naozaj nechápem, ako ste to mohli v tejto podobe uzatvoriť. Mohol by si mi ešte povedať...“

Blahovu otázku prerušil vyzváňajúci mobil.

Szabo gestom požiadal o strpenie a zodvihol ho.

„Ahoj. Kde som? Ále, zastavil som sa v meste na obed. Kedy?“ Szabo automaticky pozrel na hodinky, prisvedčil a skončil hovor. „Prepáč, Martin, musím bežať. Volal šéf, máme poradu k jednej vražde. Práve dorazili výsledky z patológie.“

Blaho prikývol a spýtal sa.

„Platí to, ako sme sa dohodli? Môžem si to do zajtra nechať?“

„Jasné, zajtra v priebehu dňa si zavoláme a dohodneme sa, podľa situácie, ako sa stretneme.“

Po odchode svojho bývalého kolegu Blaho vybral z chladničky polku pizze, čo mu zostala zo včerajšej večere a strčil ju do mikrovlnky. Pri jedle automaticky rozmýšľal nad práve skončeným rozhovorom a snažil sa vytvoriť si o násilnej smrti známeho novinára akúsi predstavu. Takto to robieval už veľa rokov. Vlastne, hneď od začiatku, ako sa dostal na oddelenie vrážd. Dobre však vedel, že za nijakých okolností nemôže, neskôr pri vyšetrovaní, na svojom prvom pocite stavať. Bral ho iba ako východiskový bod, kam sa dá, v prípade potreby, kedykoľvek vrátiť a konfrontovať ho s nazhromaždenými poznatkami. Po jedle uložil špinavé riady do umývačky a s kávou si sadol v obývačke ku kôpke dokumentov, ktoré mu priniesol Szabo.

Skôr než sa pustil do preštudovania ich obsahu, zobral si do ruky poznámkový blok a znovu si prešiel poznámky, ktoré si doňho napísal. Blaho celý zvyšok včerajšieho dňa po stretnutí s Ivetou Krausovou a dnešné predpoludnie strávil vyhľadávaním dostupných informácií o jej tragicky zosnulom manželovi. Sám bol prekvapený obrovským množstvom odkazov po tom, ako zadal jeho meno do internetového vyhľadávača. Väčšina sa však týkala konkrétnych príspevkov, ktoré napísal pre rôzne denníky a týždenníky. Od roku 1995 vystriedal tri redakcie, aby v posledných dvoch rokoch začal písať na voľnej nohe. V roku 2008 dostal novinársku cenu za sériu článkov o problémoch pri čerpaní európskych fondov na konkrétne projekty. Angažoval sa v nadácii na podporu opustených detí a zrejme mal vyhranený vzťah k ochrane prírody a vôbec životného prostredia, ku ktorým sa často vyjadroval. Blahovi sa videlo zvláštne, že jeho ekologické aktivity sa prejavovali iba cez diskusné fóra alebo petičné akcie, kde zásadne vystupoval ako občan. Naproti tomu, vo svojom profesionálnom povolaní novinára sa výlučne zaoberal ekonomikou a politikou. Podľa dostupných zdrojov sa však jeho meno nikdy nevyskytlo v spojení s vážnou kauzou, prípadne s obvinením z nekalej činnosti. Krausov súkromný život sa najviac prepieral v súvislosti s rozvodom s prvou manželkou, s ktorou mal jednu dcéru. Single však dlho byť nevydržal. Po dvoch rokoch uzavrel manželstvo s jeho súčasnou klientkou.

Iveta Krausová bola od neho minimálne o pätnásť rokov mladšia a aj keď nebola natoľko známou, v odborných kruhoch evidentne dosiahla značný rešpekt. Fotografiami sa okrem iného podieľala na oficiálnej reprezentatívnej publikácii Slovensko, ktorú vydali pred pár rokmi a nedávno vyšla štvrtýkrát.

Samozrejme, značná časť článkov a príspevkov na diskusných fórach sa venovala jeho tragickej smrti. V žiadnom z nich v nich však Blaho neobjavil ani len náznak zaujímavej informácie, ktorá by stála za prešetrenie. Vyskytlo sa zopár konšpiračných teórií, no to je v podobných prípadoch bežné. Väčšinou však išlo o nekrológy a spomienky známych osobností, ale aj ľudí, ktorých mená mu absolútne nič nehovorili.

Zamyslene položil otvorený poznámkový blok na konferenčný stolík a pustil sa do študovania materiálov z vyšetrovacieho spisu. K tragickému stretu došlo štyridsaťdva minút po polnoci, keď rušňovodič pravidelného rýchlika z Budapešti do Varšavy oznámil na tiesňovú linku, že pred Vinohradmi prešiel na koľajniciach ležiaceho človeka. Prakticky okamžite sa rozbehla akcia integrovaného záchranného systému. Miesto nešťastia bolo zabezpečené železničnou a štátnou políciou, aby hasiči a zdravotnícki záchranári mohli vyslobodiť telo spod lokomotívy, ktorá ho vliekla niekoľko desiatok metrov. Takmer ihneď bolo všetkým jasné, že postihnutému sa nedá pomôcť, pretože náraz bol taký silný, že jeho telo bolo prakticky roztrhnuté na dve časti. Vlaková doprava musela byť na tomto úseku na niekoľko hodín vylúčená, aby mohlo dôjsť k dôslednému vyšetreniu tragickej udalosti. Podľa výpovede rušňovodiča rýchlik išiel načas, povolenou sedemdesiatkilometrovou rýchlosťou. Napriek tomu, že použil rýchlobrzdu a výstražné zvukové znamenie, zrážke zabrániť nedokázal, pretože inkriminované miesto bolo tesne za zákrutou a na takú krátku vzdialenosť nedokázal vlak zastaviť.

Následne vyšetrovatelia podľa osobných dokladov zistili, že sa jedná o Kamila Krausa. Definitívne ho identifikovali až ráno, keď jeho totožnosť potvrdila manželka Iveta a neskôr aj analýza DNA. V skorých ranných hodinách sa na miesto činu dostali aj policajti z bratislavskej kriminálky, ktorí prehľadali široké okolie pre prípadné stopy. Keďže chýbali akíkoľvek svedkovia, museli spočiatku pracovať so všetkými možnosťami, ktoré prichádzali do úvahy. Teda nešťastná náhoda, samovražda, ako aj vražda. Bohužiaľ, napriek vynaloženému úsiliu sa im nepodarilo zaistiť akúkoľvek stopu, ani svedectvo prípadného svedka. Vyzeralo to tak, že tragédiu si nikto nevšimol. Zaujímavý bol však samotný časový sled toho, ako došlo k nešťastiu. Posledný vlak, v protismere, prešiel na druhej koľaji okolo miesta činu iba necelých desať minút predtým. Jeho rušňovodič, napriek tomu, že mal pred sebou rovinku dlhú zhruba tristo metrov, vypovedal, že v spomínanom úseku, ani kdekoľvek inde tesne za Bratislavou si ničoho nezvyčajného nevšimol. Blaho zobral do ruky blok a urobil si ďalšiu poznámku. Veľmi rád by vedel, či je táto výpoveď pravdivá. Mohlo sa samozrejme stať, že spomínaný rušňovodič len nevenoval v dostatočnej miere pozornosť trati pred sebou a jednoducho prehliadol muža ležiaceho na vedľajšej koľaji. Lenže, ak hovoril pravdu, potom musel zvládnuť totálne opitý Kraus sa odkiaľsi vynoriť, okamžite si ľahnúť na koľajnice a nechať sa prejsť medzinárodným rýchlikom. Predsa len, ak požil lieky až po príchode k trati, čo sa javí ako najpravdepodobnejšie a najprirodzenejšie, mal minimálny časový priestor, aby spoľahlivo zaspal. Takúto dejovú postupnosť si Blaho nevedel predstaviť ani v prípade samovraždy a ani v prípade nešťastnej náhody. Problémom bolo, že overiť si hodnovernosť výpovede druhého strojvodcu nemá zmysel. Ak by aj platila verzia, že z ľubovoľného dôvodu nezaregistroval na vedľajšej trati už ležiaceho Krausa, rozhodne to teraz neprizná. Jemu samému musí byť jasné, že by sa jednalo o hrubé porušenie pracovnej disciplíny, čo by mohlo mať za následok okamžitú výpoveď.

Blaho si povzdychol a čosi si zamrmlal popod nos. Chvíľu sa venoval množstvu fotografií a technických náčrtov z miesta tragédie, aby následne postupne prechádzal výpovede členov rodiny, kolegov, známych a susedov známeho fotografa. Najdlhšie sa zdržal pri výpovedi Alexandra Haláta, ktorý mal požičať Krausovi spomínaných stopäťdesiattisíc eur. Pitevná správa bola ako vždy plná odborných a latinských výrazov, ale jednoznačne z nej vyplynulo, že príčinou smrti bol stret vlaku so zosnulým. Okrem týchto zranení sa na jeho tele nenašli žiadne iné zavinené neznámou osobou, či osobami. Dosť priestoru tu bolo venovaného popisu rozboru krvi, so stanovením množstva alkoholu a sedatív, ktoré obsahovala. Napokon sa dostal k úkonom, ktoré vykonali policajti pri zisťovaní jeho finančnej situácie, prehliadke domu pod Slavínom, zmapovania jeho prípadného pohybu medzi deviatou večer a úmrtím necelú hodinu po polnoci, vrátane výsledkov vypočúvania šoférov taxíkov a šoférov mestskej hromadnej dopravy. Dokonca, prostredníctvom vybraných médií bola zverejnená výzva, aby sa prihlásili potenciálni svedkovia, ktorí mohli v danom časovom úseku Krausa zahliadnuť, alebo vidieť niečo, čo by súviselo s jeho smrťou.

Blaho musel uznať, že kriminálka vyšetrovanie rozhodne nepodcenila. Bolo jasné, že prípad, čo do počtu nasadených policajtov a vykonaných úkonov, mal jasnú prioritu. Zo svojich skúseností vedel, že bežnému úmrtiu na železnici sa nikdy nevenovala až takáto pozornosť.

Keď skončil, unavene si pretrel oči a vložil jednotlivé dokumenty z vyšetrovacieho spisu späť do obalu. Znovu si prezrel všetky poznámky vo svojom bloku a prešiel na balkón. Zapálil si tam cigaretu, pozorujúc pomaly zapadajúce slnko nad neďalekým lesíkom. Už dlhšiu dobu sa pokúšal tohto zlozvyku zbaviť. Nezapôsobili naňho agresívne kampane v médiách, no zhruba pred pol rokom začal občas pociťovať takú zvláštnu tupú bolesť kdesi v oblasti hrudného koša. Najprv sa snažil nevenovať tomuto problému žiadnu pozornosť, ale keď mu bolesť postupne nedovolila aj niekoľko hodín v noci spať, vybral sa za lekárom. Výsledkom vyšetrení bol zvýšený tlak a aj cholesterol vykazoval výrazne nadlimitné hodnoty. Lieky, ktoré mu lekár chcel predpísať, odmietol, sľúbil však, že si dá pozor na životosprávu, najmä na to jeho fajčenie. Zatiaľ sa mu však podarilo prestať fajčiť jedine vo vnútri jeho bytu a v kancelárii na Račianskej. Aj tak však s uspokojením zisťoval, že jeho spotreba cigariet klesla minimálne o polovicu. Problémom bolo, že v momente, keď potreboval porozmýšľať nad nejakou komplikáciou, či už z práce, alebo aj v súkromnom živote, najlepšie mu to išlo, keď si zapálil. Aj teraz, akoby si potreboval všetky poznatky a informácie o svojom novom prípade, ktoré vstrebal v priebehu včerajšieho a dnešného dňa, poriadne uložiť a zaškatuľkovať kamsi hlboko do svojho mozgu.

Najdôležitejšie však bolo vymyslieť optimálnu stratégiu na najbližšie dni, aby bola čo najväčšia šanca na úspech. Bol presvedčený, že ak sa mu má podariť na sto percent zistiť, ako Kamil Kraus zomrel, musí objasniť minimálne jednu z dvoch záhad. Kde, prípadne s kým, strávil Kraus posledné štyri hodiny svojho života a ako to bolo s jeho stopäťdesiattisícovým dlhom a hlavne, na čo ho potreboval. Chvíľu zaváhal, zahasil cigaretový ohorok na preplnenom popolníku a do svojho zoznamu pridal tretiu neznámu. Na čom vlastne tragicky zosnulý novinár posledné dni a mesiace pracoval? Zvláštne bolo, že vo vyšetrovacom spise táto potenciálna stopa bola vyhodnotená ako jednoznačne neperspektívna. Rozrobené články, ktoré sa našli v jeho počítači a notebooku, takúto možnosť vylučovali. S tvrdením Krausovej, keď mu včera povedala, že robil na čomsi, čo otrasie celou spoločnosťou, to bol očividný kontrast. Vedel však, že toto tvrdenie musí brať so značnou rezervou, veď ani ona presne nevedela, o čo vlastne ide.

Blaho si však s uspokojením uvedomoval, že prakticky za jeden deň získal o tomto prípade také kvantum informácií, ktoré, nebyť materiálov od jeho bývalého kolegu, by zhromažďoval možno niekoľko týždňov a niektoré by nemal k dispozícii asi nikdy. Rozhodol sa preto, že na dnes práce stačilo a zájde si na dobrú večeru.

Na druhý deň ráno Blaho zašiel najskôr do svojej kancelárie na Račianskej ulici. Budova kedysi patrila mestskému bytovému podniku, aby po jeho likvidácii prešla do súkromných rúk. Nájomné nebolo práve najnižšie, no presne zodpovedalo polohe v širšom centre Bratislavy. Navyše, zahŕňalo aj vyhradené miesto na parkovanie v dvore budovy, a tak so svojou starou Hondou Civic nemal problém zaparkovať v ktorúkoľvek dennú hodinu. Jeho kancelária bola umiestnená na prvom poschodí, vedľa účtovníckej firmy. Zariadená bola skromne, pár kusov kancelárskeho nábytku, kreslá s konferenčným stolíkom, aby tu mohol prijímať pracovné návštevy a počítač s tlačiarňou, ktorá bola zároveň aj skenerom. Vlastne, kancelária odrážala reálny stav, teda, že sa v nej zdržiaval podľa možností minimálne. Hneď ako odomkol a vstúpil dnu, otvoril dokorán okno, aby pustil do miestnosti čerstvý vzduch. Vonku bol krásny slnečný májový deň. Meteorológovia síce sľubovali tropické horúčavy, ale takto zrána bolo ešte príjemne. Posadil sa do kresla, zapol počítač a pozrel si poštu zo včerajšieho dňa, ktorú si vyzdvihol zo svojej schránky na prízemí pri hlavnom vchode. Nebolo tam však nič zaujímavé. Iba účet za nájom a zopár reklamných letákov. Všetko nepotrebné putovalo okamžite do koša. Následne si prezrel svoju emailovú poštu, aby zistil, že za pozornosť stojí iba jeden mail. Pisateľ chcel vedieť, koľko by ho stálo, keby si objednal zhruba mesačné sledovanie svojej manželky. Odpísal mu, že ho síce veľmi teší, že sa zaujíma o jeho služby, ale on sa, bohužiaľ, sledovaním osôb nezaoberá. Skontroloval ešte, či správa skutočne odišla a vypol počítač.

Túto kanceláriu má prenajatú len asi pol roka. Predtým, ako odišiel od polície, niečo vyše roka pracoval pre nadnárodnú spoločnosť E-team ako vedúci úseku bezpečnostných služieb. Spoločnosť sa zaoberá veľkoobchodným predajom elektroinštalačného a remeselníckeho materiálu. Spočiatku všetko vyzeralo veľmi dobre. Aj keď ho práca dostatočne neuspokojovala, snažil sa vždy o čo najprofesionálnejší výkon. V celej spoločnosti pracovalo zhruba stodvadsať výkonných pracovníkov a necelých tridsať v administratíve. K miestu prišiel tak, že mu po jeho odchode od polície zavolal sám riaditeľ spoločnosti a spýtal sa, či by nechcel u nich nastúpiť. Vraj ho odporučil ich spoločný známy, ktorého meno mu však nič nehovorilo. Už po prvých dňoch strávených vo svojom novom zamestnaní prišiel na to, že rozhodne ho nečaká nič jednoduchého. Denne sa v sklade nakladal a vykladal tovar za niekoľko desiatok tisíc eur a ako sa dozvedel, bežne sa straty pohybovali okolo jedného percenta zásob. Musel sa oboznámiť s dovtedy platnými organizačnými postupmi, aby následne po dohode s vedením mohol presadiť nové, ktoré mali straty na tovare výrazne znížiť. Po zavedení nového systému sa ešte chvíľu zaoberal jeho testovaním, ale keď zistil, že všetko klape na požadovanej úrovni, rozhodol sa vo firme skončiť. Nevedel si predstaviť, že by jednoducho sedel v kresle za pracovným stolom a iba čítal denné hlásenia. Aj keď si to spočiatku odmietal priznať, chýbalo mu nasadenie na prípade a paradoxne voľnosť, keď si relatívne slobodne mohol stanovovať postupy vyšetrovania a aj dynamiku práce.

Neoficiálne začal sondovať, či by nebol záujem o jeho návrat na kriminálku, ale keď sa nedočkal jednoznačne pozitívnej odozvy, rozhodol sa, že sa pokúsi uživiť ako súkromný detektív a bezpečnostný analytik. Keďže začínal sám, nemohol si dovoliť brať prípady, ktoré vyžadovali masívne sledovanie osôb. Preto sa sústredil na poradenstvo, prípadne na jednorazové sprievody osôb či vytváranie analýz na vybrané bezpečnostné problémy. Práve mal rozrobený projekt pre nábytkársku spoločnosť, ktorá prevádzkuje štyridsaťsedem pobočiek po celom Slovensku. Pracoval na tom, aby bol zabezpečený čo najefektívnejší a najbezpečnejší pohyb tovaru a hotovosti. Termín na odovzdanie projektu bol stanovený až na september, a preto si mohol dovoliť brať popri tom aj iné prípady. Do tejto kategórie by rád priradil vyšetrovanie údajnej samovraždy Kamila Krausa. Jeho žene síce predvčerom povedal, že najskôr sa musí presvedčiť, či to má vôbec zmysel, ale už dnes vedel, že sa chce pokúsiť o objasnenie jeho smrti. Od tragédie však ubehlo pomerne dosť času a istotne bude mimoriadne zložité uspieť tam, kde neuspela polícia s celou svojou mašinériou. Výhodou však mohlo byť, že mal možnosť preštudovať si výsledky ich práce, nadviazať na ne a pozrieť sa na celý problém z trochu iného uhla. Z premýšľania ho vytrhlo vyzváňanie mobilu. Meno na displeji ukázalo, že volajúcim je Andrej Szabo.

„Nazdar, Andy.“

„Ahoj, bývalý parťák. Stihol si urobiť domáce úlohy? Môžeme sa stretnúť?“

„Jasné, je to v pohode. Kde by ti to vyhovovalo?“

„Si doma?“

„Nie, momentálne som v kancelárii a sem asi nebudeš chcieť prísť, že?“

„Zrejme bude lepšie, keby sme sa zišli niekde na neutrálnom území.“

„Akurát sa chystám na jedno stretnutie do Petržalky. Čo povieš na Aupark?“

Szabo sa na chvíľu odmlčal, asi zvažoval svoje časové možnosti. Nakoniec prisvedčil.

„To by šlo. Môže byť, tak o hodinu?“

„Fajn, dohodnuté. Budem tam.“

Blaho akurát dofajčil cigaretu, keď vedľa jeho Hondy zaparkoval Szabov Passat. Zašliapol ohorok a prisadol si k bývalému kolegovi.

„Tak čo povieš?“ spýtal sa Szabo po tom, ako si podali ruky.

„Musím uznať, že ste sa tom prípade poriadne napracovali. Na môj vkus však zostalo aj pomerne dosť nezodpovedaných otázok. Na druhej strane, pripúšťam, že sú to, najmä po tak dlhom čase, ťažko overiteľné záležitosti a priznávam, že sú to presne tie, ktoré si sám identifikoval pri našom včerajšom rozhovore.“

Szabo prisvedčil a spýtal sa. „Máš už nejaký plán?“

Blaho pokrčil plecami. „Nič iné mi nezostáva, len sústrediť sa práve na tieto problémy a pokúsiť sa vypátrať čosi, čo by ich pomohlo objasniť. Ozaj, zatiaľ v pohode?“ spýtal sa Blaho a ukázal za seba na zadné sedadlo, kde hodil originály policajných dokumentov.

„Doteraz sa nevyskytli žiadne komplikácie a dúfam, že už ani nijaké nebudú. Zanesiem to do archívu a bude pokoj.“

„Dobre, budem naozaj rád, keď to prebehne hladko. Dosť som sa obával, aby som ťa nezatiahol do poriadnej šlamastiky.“

Szabo len mávol rukou.

„Kašli na to.“

„Ďakujem, Andy.“

„A čo si urobil s mojimi poznámkami?“

„Ako som ich preštudoval, roztrhal som ich na drobné kúsky a spláchol v záchode.“

Szabo prikývol. Blaho si pomyslel, že je načase sa rozlúčiť, keď si všimol, že jeho priateľ akoby mal ešte niečo na srdci.

„Áno?“ spýtal sa.

Szabo chvíľu sťaby zvažoval, čo odpovie, ale napokon sa evidentne definitívne rozhodol.

„Mal by som ti k tomuto vyšetrovaniu povedať ešte dve – tri veci. Keď sme včera u teba hovorili o atmosfére prípadu, obaja sme sa zasmiali. Večer som o tom ale premýšľal a nemohol som sa zbaviť dojmu, že celé to prebehlo akosi príliš hladko.“

Blaho prekvapene zdvihol obočie.

„Ako to myslíš?“

„Martin, sám dobre vieš, aký vie byť náš šéf, Brezina, nepríjemný. Nič sa mu nezdá urobené dobre, vždy vyžaduje ďalšie a ďalšie preverenia faktov a núti všetkých okolo seba robiť úkony, ktoré zväčša považujeme za zbytočné. V tomto prípade však akoby stratil energiu. V podstate sa vždy obmedzil na položenie zopár otázok, inak väčšinou okamžite súhlasil s vytýčeným smerovaním vyšetrovania a aj s podniknutými konkrétnymi krokmi. No a keď Števo Ridzoň prišiel s tým, že máme zhromaždených dosť dôkazov na to, aby sme mohli prípad uzatvoriť, teda, že Kraus spáchal samovraždu, na prekvapenie všetkých nič nenamietal, zobral to ako fakt. Len pripomenul, aby sa poriadne urobila záverečná správa.“

„Počkaj, chceš povedať, že Brezina ovplyvňoval vyšetrovanie?“

„Nie, to rozhodne nie. Vôbec nám do toho nezasahoval. Iba teraz sa mi zdá, ani čoby to chcel mať čo najrýchlejšie za sebou.“

„Máš pre tento svoj pocit nejaké vysvetlenie?“

„Nič smerodajné ma nenapadá.“

Blaho podvedome prikývol a spýtal sa: „Čo ešte?“

„Asi by si mal vedieť, že Halát, ten, čo požičal Krausovi stopäťdesiattisíc, je dosť problematická osobnosť.“

„Áno? Tak toto ma mimoriadne zaujíma. Odtiaľto idem rovno za ním, na dohovorené stretnutie. Hovor, čo má na rováši, teda okrem toho, že je, ako si mi včera povedal, bývalý policajt?“

Szabo mimovoľne stíšil hlas, akoby potreboval mať istotu, že to čo povie nezachytia nepovolané uši.

„Je stále obvinený, spolu s ďalšími štyrmi, z prípravy a vykonania veľkej prepravnej lúpeže.“

„Do riti!“ uľavil si Blaho. Náhle mu došlo, prečo mu toto meno malo byť povedomé už včera. Teraz si okamžite spomenul na udalosti z decembra 2008, keď sa sám, síce ako radový policajt zabezpečujúci určitý úsek, zúčastnil na mimoriadnej akcii po prepadnutí bezpečnostného vozidla, prevážajúceho veľkú hotovosť eur. Traja zamaskovaní muži vtedy napriek obrovským bezpečnostným opatreniam pomocou vyvolanej havárie na diaľnici D1 neďaleko výjazdu na Voderady vozidlo zastavili a následne ušli aj s dvadsiatymi piatymi miliónmi eur. Peniaze boli určené na zásobenie bánk na strednom Slovensku hotovosťou v súvislosti s prechodom na euro k prvému januáru 2009. Napriek rozsiahlej pátracej akcii, do ktorej bola neskôr zapojená aj armáda a dva vrtuľníky s termovíziou, sa nepodarilo členov prepadového komanda chytiť. Evidentne celá záležitosť bola perfektne naplánovaná a svoju úlohu v ich prospech zohralo i šťastie, keďže v ten deň sa akoby počasie zbláznilo a západ Slovenska bol doslova bičovaný hustým dažďom, zmiešaným so snežením. Mimoriadne zlá viditeľnosť spolu so silným vetrom iba napomohli k dokonalej policajnej blamáži. Od začiatku bolo jasné, že do prepadu musel byť zapojený niekto, kto mal k dispozícii informácie o pláne prevozu, jeho trase, časovom harmonograme a celkovom zabezpečení. Do mesiaca vyšetrovatelia zatkli dokopy piatich podozrivých, medzi inými i Alexandra Haláta, ukradnuté peniaze sa však nikdy nenašli. Pokiaľ si dobre pamätal, všetci boli po necelej dvojročnej väzbe prepustení.

„To je teda,“ ozval sa napokon Blaho, „poriadne silná káva. Povieš mi ešte, v akom štádiu je momentálne vyšetrovanie tohto prípadu?“

Szabo prikývol. „Vyšetrovacej skupine vtedy šéfoval Robo Glenza. Síce je už na dôchodku, ale stále sa o prípad zaujíma a celkom rád mi o ňom poskytol informácie. V podstate som sa dozvedel, že všetkých piatich obvinili a v tomto momente čakajú na súdne rozhodnutie. Problémom je, že konštrukcia obžaloby je síce pomerne slušná, väčšinou však ide iba o nepriame dôkazy. Po tom, ako vyšli z väzby na slobodu, vyšetrovatelia sa pokúšali jedného z nich zlomiť, aby vzal na seba status chráneného svedka, výmenou za dohodu o miernejšom treste. Bohužiaľ, po prvom stretnutí spomínaný obvinený zmizol a odvtedy ho nikto nevidel a nie sú ani žiadne správy o mieste jeho pobytu. Glenza mi povedal, že je presvedčený, že ostatní obvinení sa o tom akosi dozvedeli a radšej ho dali ihneď umlčať. Súdne pojednávanie sa síce začalo, ale už trikrát bolo odročené, pretože sa ani raz všetci predvolaní nedostavili do súdnej siene. Možno sa budeš čudovať, no práve Halát tam bol zakaždým. Verejne rozhlasuje, že sa už nevie dočkať verdiktu, aby bol konečne očistený.“

„Naše súdy súdia a občas aj odsúdia samých nevinných,“ sarkasticky podotkol Blaho.

Szabo sa pousmial, ihneď však dodal.

„Martin, dávaj si na neho pozor. V priebehu vyšetrovania som sa s ním rozprával dvakrát, no nemal som z toho dobrý pocit. A ešte čosi. Toto je síce čistá fantazmagória, musím ti to však povedať, pretože túto informáciu si v spisoch určite nenašiel. Tri dni po úmrtí Krausa sa v lesíku vedľa výpadovky na Komárno našlo telo bezdomovca. Bol ubitý na smrť, čo samo o sebe v dnešnej dobe nie je až také nezvyčajné, ale pri jeho obhliadke sa pod zazipsovanou bundou našli noviny, v ktorých na prvej strane svietila Krausova fotka. Samozrejme, možnosť súvislosti medzi oboma prípadmi je skoro nulová, ale chcem, aby si o tom vedel. Keď sa tento poznatok objavil, sám som bol proti tomu, aby sa tým smerom viedlo vyšetrovanie. Bezdomovec určite kdesi zobral spomínané noviny, aby si ich mohol prečítať, prípadne, aby si mal čím podkúriť.“

„Objasnili ste túto vraždu?“

„Zatiaľ je to stále otvorené. Robil na tom Krholec, no potom, ako ho pri prepade klenotníctva postrelili do nohy, celé to akosi zamrzlo. Momentálne hľadáme v tejto súvislosti jeho bývalého spolubývajúceho, ktorý sa nečakane kdesi vyparil.“

„Máš pravdu,“ povedal po krátkej úvahe Blaho, „toto nevyzerá na akúkoľvek spojitosť s vlakovou tragédiou. Aj keď... Ak by si našiel kúsok voľného času, hoď mi o tom do mailu pár základných informácií.“

„Dobre, pokúsim sa. Nesľubujem, že dnes, ale tak do dvoch dní by som to mal zvládnuť.“

„Tak fajn, ďakujem ti, Andy, za všetko. Dúfam, že si spolu čoskoro zájdeme na pivo.“

„To by bolo naozaj výborné, ak sa bude dať, ohlásim sa.“

Podali si ruky a Blaho vystúpil z Passatu. Okamžite si zapálil cigaretu a zamyslene sa pozeral za odchádzajúcim automobilom svojho bývalého kolegu.

Na stretnutie stihol prísť tak-tak v dohodnutom termíne. Bowlingové centrum v Petržalke pôsobilo na prvý pohľad novo, rozhodne tu ešte nikdy nebol. Keď vstúpil dovnútra, mal ako na dlani šesť hráčskych dráh spojených s barom a za presklenou výplňou celkom zaplnenú reštauráciu.

Pristúpil k baru, počkal, kým barmanka neobslúži zákazníka, čo bral jednej z hrajúcich partií pár pív a spýtal sa na Haláta. Vysvetlil jej, že majú dohovorené stretnutie.

„Šéf odišiel vedľa do herne,“ odpovedala a spýtala sa, koho má ohlásiť.

Keď sa Blaho predstavil, slečna prikývla a zavolala z mobilného telefónu.

„Máte chvíľočku počkať, už ide. Dáte si zatiaľ niečo?“

Blaho odmietavo pokrútil hlavou a oprel sa o barový pult, pozorujúc vchodové dvere. Netrvalo dlho a rezkým krokom sa k nemu prirútil asi tak štyridsaťročný chlap atletickej postavy, na prvý pohľad pravidelne trénovanej v posilňovni.

„Pán Blaho? Prepáčte, že meškám, ale musel som čosi vybaviť.“

Halát sa síce usmieval, ale Blaha okamžite upútali jeho oči. Chladné modré oči dokonale kontrastovali s výrazom tváre. Premkol ho pocit, že tento muž je neustále v strehu a každý si pred ním musí dať poriadny pozor.

„Mohli by sme sa chvíľu porozprávať?“

„Jasné,“ odpovedal Halát. „Poďme však radšej do mojej kancelárie, tam budeme mať väčšie súkromie.“

Blaho prikývol a nasledoval Haláta točitými schodmi na poschodie, kde spolu vošli do jedných zo štyroch dverí. Prvé, čo ho v miestnosti upútalo, bolo jej luxusné zariadenie a perfektný výhľad na bowlingové dráhy a časť reštaurácie cez otvorené žalúzie.

„Máte to tu naozaj pekné.“

„Ešte stále to nie je podľa mojich predstáv, no už sa to k tomu blíži. Posaďte sa, môžem vás niečím ponúknuť?“ spýtal sa Halát a otvoril presvietený mini bar.

„Ďakujem, nič si nedám. Nechystám sa vás nejako zvlášť zdržiavať. Mám len zopár otázok a frčím ďalej.“

Halát prikývol, usadil sa oproti a opäť sa spýtal: „Poslala vás pani Krausová?“

„Nie, aj keď je pravda, že momentálne pre ňu pracujem.“

„Počkajte, do telefónu ste mi predsa povedali, že potrebujete so mnou hovoriť ohľadne pôžičky Kamila Krausa. Preto som si myslel, že máte pre mňa návrh, ktorý sa týka splácania.“

„To rozhodne nemám.“

„Tak, o čo teda ide?“

„Som súkromný detektív a pani Krausová si ma najala, pretože neverí, že jej manžel dobrovoľne skončil svoj život pod kolesami vlaku a takisto má vážne pochybnosti o spomínanej pôžičke. Tvrdí, že rozhodne nemôže byť pravá, inak by jej o nej nebohý manžel povedal.“

Keď Blaho vysvetľoval, vybral z náprstnej tašky preukaz s licenciou a podal ju spolu so svojou vizitkou mužovi oproti. Kým si ich Halát skúmavo obzeral, úplne sa zmenil jeho výzor. Dobrosrdečnosť a pohostinnosť v tvári razom vystriedali obozretnosť a tvrdosť.

Keď prehovoril, hlas mal chrapľavý a silene tlmený, akoby potreboval zakryť svoje podráždenie.

„Ak sa panička rozhodla, že mi bude robiť problémy, dám vymáhanie dlhu exekútorovi. Nepríde len o tých stopäťdesiattisíc, ale možno aj o dom. Môžete jej to pokojne povedať.“

Medzi rečou vrátil preukaz späť Blahovi a postavil sa, akoby považoval ich rozhovor za skončený.

„Počkajte. Ja som predsa nepovedal, že pani Krausová a priori odmieta dlh zaplatiť. Len keďže nevieme o celej záležitosti zhola nič, potrebujeme zistiť aspoň základné informácie. Koniec koncov splatenie pôžičky bolo podpísané na rok, teda ešte má nejakých sedem mesiacov čas.“

Halát evidentne chvíľu zvažoval, či ho má rovno vyhodiť, alebo ešte pokračovať v rozhovore. Napokon sa opätovne zosunul na sedačku a neochotne vyzval súkromného detektíva: „Dobre teda. Pýtajte sa, ale rýchlo. Na somariny nemám čas, ani chuť.“

„Vy máte licenciu na požičiavanie peňazí?“

„Nie, nemám a ani ju nepotrebujem. Je fakt, že čas od času požičiam niekomu peniaze, ale vždy ide iba o priateľskú výpomoc. V žiadnom prípade na dlžnom úpise nenájdete ani zmienku o akýchkoľvek úrokoch. Len je tam zaznamenané, koľko si kto požičal a kedy má tie peniaze vrátiť. To je všetko.“

„Jasné. Koncová suma už úroky obsahuje, takže ich tam naozaj nemusíte vypisovať, aby zbytočne klali oči.“

„To ste povedali vy a je to totálna hlúposť.“

„Prečo si teda po peniaze zašiel k vám a neskúsil to v banke?“

„Netuším. Ja som sa ho na to nepýtal a on mi to sám od seba nepovedal. Možno bol preúverovaný. Alebo len jednoducho nechcel, aby sa o tom dozvedela jeho panička, tak radšej využil takpovediac neformálnu príležitosť.“

„Povedal vám, na aký účel spomínané prostriedky potreboval?“

„Nie, vôbec. Takéto osobné veci nikdy nezisťujem a ani to vlastne nechcem vedieť. Mňa iba zaujíma, aby sa mi peniaze v dohodnutom termíne, v poriadku a hlavne bez komplikácií vrátili.“

„A čo sa stane v prípade, keď nastanú komplikácie?“

„Nenastanú... A keby náhodou, sadnem si s dotyčným na pár minút a problém sa nám zaručene podarí spoločne vyriešiť. Ja neplatičov naozaj nemám.“

Blaho sa zahľadel Halátovi do očí a pochopil, že tento muž v zásade nemusí ani predniesť žiadnu vyhrážku, aby boli splnené všetky jeho požiadavky.

„Poznali ste sa? Boli ste priatelia?“

„Nie, videli sme sa síce raz, tuším na akejsi akcii, kde sme sa náhodou stretli, ale zoznámili sme sa až tu u mňa, keď si prišiel požičať.“

„Nehovorte mi, že príde človek z ulice a vy neváhate a poskytnete mu hneď balík peňazí.“

„Moment. Kraus rozhodne nebol človek z ulice a navyše mi ho odporučil jeden známy, že potrebuje pomoc.“

„Kto to bol?“

Halát po chvíľkovom zaváhaní pokrútil hlavou a povedal:

„To si už veru nepamätám.“

„Počkajte, nie je predsa možné, aby ste si nepamätali, kto...“

„Myslite si, čo chcete. Jednoducho si na to meno už nespomeniem.“

Blaho chcel ešte čosi namietnuť, ale uvedomil si, že to jednoducho nemá žiadny význam. Preto sa radšej spýtal.

„Stretli ste sa raz?“

„Nie. Bol tu u mňa asi tri alebo štyrikrát. Na prvých stretnutiach sme dohadovali podmienky a na poslednom sme podpísali zmluvu a on si prebral peniaze v hotovosti.

„Okrem vás môže ešte niekto potvrdiť, že ste mu spomínanú hotovosť naozaj poskytli?“

„Žiadny taký svedok neexistuje. Keď však budete odchádzať, môžete sa spýtať barmanky, určite si bude jeho návštevy pamätať. Keď spáchal samovraždu, bavili sme sa o ňom spolu.“

„Ešte niečo. Môžete mi povedať, kde ste boli dvadsiateho siedmeho marca zhruba od deviatej večer povedzme do jednej po polnoci?“

Na sekundu akoby Halátovo telo zamrzlo v ťažkom kŕči, až mu na krku navrela poriadna žila, ale rýchlo sa spamätal a ľadovým hlasom odpovedal.

„Na dátumy som nikdy nemal zvlášť dobrú pamäť. Ja neviem, kde som bol pred týždňom, nieto, čo bolo pred dvoma mesiacmi. Teraz však už radšej odíďte. Myslím, že náš rozhovor ďalej nemá žiadny zmysel.“

Blaho vidiac, že jeho spoločník sa postavil a obrátil sa k nemu chrbtom, akoby ho práve zaujal živý ruch na bowlingových dráhach, čosi zašomral na pozdrav a rýchlo vyšiel z miestnosti.

V aute pocítil poriadny hlad. Ráno sa mu nechcelo nič pripravovať, a tak do seba dostal iba silnú kávu. V rozhodovaní, kam sa pôjde najesť, ho vyrušil vyzváňajúci mobil. Pozrel na displej, bratislavské číslo z pevnej linky mu však nič nehovorilo.

„Blaho, prosím.“

„Dobrý deň, Krausová. Pán Blaho chcela som sa iba spýtať, či náhodou nemáte niečo nového.“

„Nemám,“ odsekol detektív podráždene a miernejším hlasom dodal. „Musíte mi dať trochu času, veď sme sa videli len predvčerom.“

„Ja viem, ibaže som...“

Žena veta nedokončila a v telefóne zostalo ticho.

„Odkiaľ voláte?“

„Z automatu, v centre.“

„Máte teraz chvíľu čas?“

„Iste, ak niečo potrebujete, pokojne sa môžeme stretnúť.“

„Boli ste už na obede?“

„Nie, ešte som sa k tomu nedostala.“

„Čo poviete na to, keby sme si naň zašli spoločne a pritom prehodili pár slov?“

„Dobre,“ prisvedčila po krátkom váhaní.

„Kde sa stretneme?“

„Keďže ste v meste, môžeme ísť do Zlatého Bažanta, ja by som tam mohol byť tak do polhodinky. Vyhovuje?“

„V poriadku, budem tam.“

Keď Blaho prichádzal k reštaurácii, ihneď si všimol Krausovú v bielych letných nohaviciach a bledomodrej blúzke, ako sa opakovane rozhliada po námestí, pozorujúc okoloidúcich chodcov. Celkom ho prekvapil kontrast s jej oblečením z ich predchádzajúceho stretnutia. Cez plece mala prehodené veľké puzdro, v ktorom, ako predpokladal, máva uložený fotoaparát. Keď ho zbadala, jemne sa usmiala a podišla smerom k nemu.

„Dnes ste si nevšimli, že by vás niekto sledoval?“

Pokrútila hlavou.

„Nie, už niekoľko dní. Vlastne už som vám to hovorila, ako mi na polícii oznámili, že ukončili vyšetrovanie. Stále sa však nemôžem zbaviť zlého pocitu a automaticky sledujem ľudí v mojej blízkosti.“

Spoločne prešli na poschodie, vyhľadali voľný stôl pri stene, trochu bokom od ostatných, obsadených a obaja si objednali obedné menu. Blaho si dal slepačí vývar a hovädzie na šampiňónoch s ryžou. Jeho spoločníčka zvolila zeleninovú polievku a tašky. Pri jedle sa ich konverzácia obmedzila viac-menej na pár slov. Keď čašník odniesol prázdne taniere a naservíroval kávu, Blaho s pohľadom upretým na puzdro odložené na prázdnej stoličke sa spýtal:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Padni komu padni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.