Števa Opremčáková

Arabská sexzóna

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Števa Opremčáková, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover & layout © Marenčin Media, s. r. o.
766. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0374-2 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0375-9 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0376-6 (ePub)

Anina z Furče ma raz komusi predstavila ako bývalú susedu. Bolo to tak dávno, že význam slova bývalý som si spájala možno iba so spolužiačkami, no i tak sa ma to dotklo natoľko, že som sa s ňou prestala stretávať. Už vtedy som kdesi v podvedomí tušila, že čo je bývalé, to bolo v minulosti a už nie je, a ani nebude. Nikdy! A napokon – každý má svoje meno a ním by mal byť predstavovaný. Treba však dodať aj to, že Anina z Furče si nikdy neholila podpazušie.

Ako roky pribúdali, bola som bývalou ešte veľakrát, manželkou, kolegyňou... No odchodom do dôchodku sa bývalým stal celý môj dovtedajší svet. Ten nový sa vyprázdnil, bol poupratovaný a bezútešne zbytočný. Čo už s takým svetom? Zapísať sa na univerzitu tretieho veku ako nejaká bývalá riaditeľka knižnice? Jasná póza. Či dobrovoľníctvo v nemocnici? Čistá depka. Cestovať, stará a sama? Riziko. Záhradka? Neefektívne.

Tak som už vo všetkom iba bývalá. Ale veď aj budúca – dôchodkyňa, seniorka. A raz budem i bývalá seniorka, ale to už bude celá táto show na konci. Preto show must go on, ešte nejakú tú piruetku či dve vykrútim.

Snaha byť fit môže byť pre dôchodkyňu vyčerpávajúca, niekedy deštrukčná a napokon i vražedná, no ako si užívať život a nebyť pri tom fit?! Alebo paradox starnutia...

V to leto sa do môjho útulného átria medzi tromi bytovými domami a pásom garáží bohvie odkiaľ nanosila partia uličníkov.

Do môjho, lebo ja som k tomuto dvoru cítila vlastnícky pomer, hoci som tam vlastne ani nikdy nezašla. Mne k takémuto majetníckemu pocitu postačovalo, že som doň hľadela každý deň cez okno. Brezy okolo krivo vyasfaltovaného ihriska medzičasom o dosť podrástli a zo dve borovice, čo viac skošateli, než vyrástli, sa s nimi hore v korunách poprepletali konármi ako prstami.

Poznala som ten náš dvor naspamäť, každú jeho dennú i nočnú podobu. Až takýto intímny vzťah som k nemu prechovávala. Práve preto ma tá partia chalanov s loptou, lebo chalani k životu loptu nevyhnutne potrebujú, a dievčat, čo sa na seba veľmi podobali, že som ich jednu od druhej nerozoznávala, pochopiteľne, veľmi dráždila. Každé jedno dievča malo dlhé vlasy, väčšinou stiahnuté gumičkou do vrkoča, džínsové šortky – prekliato krátke – a pestrý top. Iba jedna z nich sa od ostatných už na pohľad líšila. Táto bola vždy celá v čiernom. Ešte i vlasy mala čierne, akoby tak chcela do sveta zúfalo vykričať „ja som sama a smutná“, akoby toľkou čiernou volala o pomoc.

Keď si ostatné čosi šepkali a potom sa veľavravne chichotali, ona od nich s patetickým výrazom v pribledej tvári odišla a sadla si pod jednu z mojich briez. Hlavu si oprela o jej kmeň a s prižmúrenými očami civela hore, na vetrom i slnkom rozihrané listy. Bol to pekný obrázok. Bočným pohľadom zavše zablúdila k ostatným a ja som tomu jej zúfalstvu, pozorujúc ju ako v nemom filme, začala chvíľami rozumieť. Práve kvôli tej do neba volajúcej beznádeji som k nej pocítila zvláštne puto, také hrejivé, že som sa nevdojak usmievala. Nevedela som sa od pohľadu na ňu odtrhnúť, a to ani potom, čo sa začalo stmievať. V žltom svetle pouličnej lampy bol ten obrázok ešte krajší. Útulný a svojím smutným spôsobom aj múdry.

Chalani akoby v tom šere ustali. Prestali kopať loptu do kovovej mreže, ktorej rinčanie dovtedy zjavne uspokojovalo ich mužskú potrebu útočiť. Ale ako sa vzápätí ukázalo, nebola to únava, čo ich odpútalo od hier, veď ako by v tomto veku aj mohla byť. Oni len svoju potrebu dobýjania, v diskrétnom prítmí, obrátili inam. Jeden z nich sa pustil štekliť ktorési z dievčat a ono sa tomu povzbudivo smialo. Druhý si zas iné vysadil na chrbát a bežal s ním ako o závod. Výskala, no nezoskočila. Držala sa ho ako kliešť. Postupne sa vytvorilo viacero párikov, no ostatní ostali sedieť v hlúčiku na tráve, akoby ešte čakali na svoju príležitosť, alebo sa možno iba prosto báli odmietnutia. Pekne pospolu, slabší zo stáda, ako v ponuke prirodzeného výberu. Celé toto divadielko ma bavilo a zdalo sa mi byť dosť napínavé na to, aby som si nechala ujsť aj môj obľúbený seriál Na doživotie.

„Teraz by mal k tej mojej Černuľke prísť ten vysoký chlapec, podľa všetkého hrdý majiteľ lopty, a opýtať sa jej, prečo tam pod tou brezou sedí tak sama a či jej niečo nie je,“ povedala som si. Bol by to prirodzený vývoj vecí, veď na neho už dlho hádzala clivé pohľady. Tak sa to predsa robí a chalani by to mali vedieť. No on to zjavne nevedel. A ak aj vedel, neprišiel. Možno nechcel. Možno ho jednoducho nezaujímalo, či jej niečo nie je. Postával pri skupinke, čo sedela v kruhu na trávniku, a dribloval loptou. Jedno z dievčat mu ju samopašne odkoplo. S predstieraným hnevom sa zahnal, no smial sa. Asi sa mu to páčilo. Dievča si so smiechom zakrylo pažami hlavu, čakajúc zrejme štuchanec, ale on mu iba vykrútil ruku. Jačala, no nijako sa nebránila. Napokon si ju chrbtom pritisol k sebe a čosi jej šepkal. Bolo mi jasné, že ďalší párik je na svete.

Čosi mi vravelo, že je to iba na moment, že v prchavosti toho teplého večera nemôže byť nič pevné. A držala som palce Černuľke, lebo mi čímsi pripomínala mňa samu.

Jej to však docvaklo až neskôr, príliš neskoro na to, aby čosi zmenila. Ešte tam, opretá o moju vŕbu, sedela hodnú chvíľu, sama, v horúcom tichu, aké prináša iba letná noc. Len ja som bola s ňou, za čiernym oknom, smutná a múdra, až kým nevstala, neoprášila si zadok a nestratila sa medzi blokmi.

Nemohla som na ňu prestať myslieť. Na to, ako sedí celkom sama, s kolenami pri brade, celá v tej smutnej čiernej a čochvíľa odtrhne steblo trávy. Potom sa s ním chvíľu pohráva, pohľad od neho zodvihne, iba keď niekto zvýskne či vybuchne do smiechu, akoby na niečo čakala, akoby čakala na pomoc či porozumenie, či iba prostú ľudskú pozornosť, akú potrebuje každý z nás.

Veľmi mi kohosi pripomínala, niekoho, koho som kedysi dobre poznala. Myslím, že sa mi tej noci aj prisnila. Ale ktohovie, o čom sa mi v tú noc vlastne snívalo. Nespala som dobre, lebo noc bola horúca, ako napokon celé toto leto. Na rádiobudík som sa pozrela o jednej, nato o tretej, avšak potom sa mi predsa len podarilo ešte si zdriemnuť. No už pred piatou som sa musela posadiť. Neviem, čo som si od toho rozhodnutia sľubovala.

Nadvihla som, stavec po stavci, najprv hlavu, oprela som sa o lakte a chvíľočku som počkala, čo na to moje telo. Rukou som si pomohla spustiť ľavú nohu dolu z postele a zase počkala. Potom druhú a napokon som sa odrazila lakťom hľadajúc balans. Až potom som sa nadýchla.

Dobre, po káve si dám hodinový jogging a až potom sprchu. Kým som v kúpeľni vykonala všetky tie malé úkony a vypila kávu, bolo už slnko vysoko, no vzduch bol ešte stále dosť svieži na to, aby sa mi príjemne bežalo. Krásne sa dýchalo. Z kroka na krok som bola stále pohyblivejšia a tým aj rýchlejšia. Bol to veľmi stimulujúci pocit. Hľadela som hore do korún stromov a natŕčala uši vtáčiemu spevu. I veveričky som zavše uvidela, ako trielia po vysušenom trávniku, aby sa čo najskôr znova ukryli medzi konármi. Už povychádzali aj psičkári s vôdzkou v jednej ruke a vrecúškom na hovienko v druhej. Predbehla som ich a potom i staručkého chlapíka s teleskopickými palicami. Tiež si vyšiel zavčasu, kým ešte nie je taká páľava. I mačku so sklonenou hlavou a ovisnutým chvostom som minula. Bežala som celou cestou, hore kopcom okolo Lidla až po križovatku so semaforom.

Kým naskočí zelená, ponaťahujem si krk, lýtka a napijem sa vody. Potom ešte zo dvesto metrov do kopca a pred mostom doľava, do ulice s rodinnými domami. Tam je už iba rovinka a ja, celá zadýchaná, sa už sústredím iba na držanie tela. Podsadiť zadoček, vytiahnuť trup z pásu von, hore, stiahnuť bruško. No nevystrčiť prsia, uvoľniť ramená a dýchať zvoľna, len toľko, čo telo žiada, ústami, viem, že nádych má byť nosom, ale to sa fakt nedá, lebo som príliš upachtená.

Ďalej pomedzi rodinné domy, so vzorovo natretými, vysokými a nepriehľadnými plotmi, po opustenom chodníku, lebo tam sa ľudia neprechádzajú, majú svoje záhrady a svoju hrdosť.

Nikomu sa nemusím uhýbať, ba ani nijako tváriť sa nemusím. Celý chodník je iba môj. Moja trasa končí pri potravinách, pred ktorými stoja samé lepšie autá. Tam sa ponaťahujem – stehná, chrbát, ruky. To už mám mokrý chrbát a podľa všetkých internetových odborníkov na zdravý jogging to stačí. No a cestou naspäť sa treba zamerať na správnu chôdzu, hlavne našľapovať na pätu, cez celé chodidlo, špičky von a pokiaľ možno, nezapájať hlavu. Ramená uvoiť a dlhý krk. Ide mi to pekne, prichádza blažená spokojnosť a ani ten môj háklivý pravý bedrový kĺb ma nebolí.

Len čo sa však vrátim medzi bloky – a to sa už, samozrejme, ide z kopca –, začnú ma predbiehať cyklisti. Majú prilby, ochranné prvky na tričkách a spúšťajú sa dolu chodníkom s takou rozkošou, že tomu prvého a možno ešte aj druhému na chvíľočku závidím. No keď ich je priveľa, premôže ma podozrenie, že idú tak rýchlo iba preto, aby nás chodcov desili. No a po desiatom si pomyslím: „Ešte dnes napíšem rozhorčený e-mail na sekretariát primátora!“

Kým dôjdem po galériu, mám aj niekoľko veľmi rozumných návrhov, ako napríklad retardéry, vyznačenie cyklotrasy na opačnej strane cesty, kam ja nechodím, alebo mestský policajt pod kopcom. Vtipná a možno i trochu sarkastická formulácia znenia podnetu ma však upokojí natoľko, že som spokojná – a spokojní ľudia sťažnosti predsa nepíšu. Teda ani ja nebudem. Vlažná sprcha potom moju pohodu umocní ešte viac, až natoľko, že sa mi chce pokecať si s niekým. Zavolám Marci. Samozrejme, cez Messenger, milujem dvadsiate prvé storočie, naučilo ma neplatiť, čo nie je nevyhnutné. Ozve sa mi z postele, krásnej, koženej, spod nadýchanej damaskovej periny, strapatá s bodkovaným hrnčekom kávy v ruke.

„Ty si ešte v posteli?!“ opýtam sa, lebo veď je v posteli.

„No a? Počúvam rádio a ty čo už nacvičuješ?“ zašomre hlasom, akým sa prehovorí po prvý raz po prebudení. Pomechrí sa, je jej očividne príjemne a nebolo jej na to treba ani odbehať osem kilometrov, ba ani umyť sa. Povedať jej o mojich úctyhodných výkonoch by mohlo nahlodať tú jej idylku, preto radšej pomlčím.

„Čo tak kávička v Carpane, Marci?“

„No, super, dobrý nápad, v sekáči je dnes nová kolekcia, bolo by dobre zastaviť sa tam.“

„No vidíš, celkom by som bola zabudla, tak sa teda už vertikalizuj, kým vonku nie je príliš horúco. O desiatej?“

„Tak dobre, prinesiem ti slivky, včera som bola na záhrade. Hej, chceš aj cuketu? Tohto roku mám veľa cukiet.“

„Slivky áno, cukety nie. Kto by sa s tým babral?“

„Och, ty lenivica jedna. Ale Carpano... keď tak uvažujem, čo tak radšej Fontánu? Nedávno ju otvorili, vedľa Aidy, v tom Carpane sú tí čašníci takí odporní.“

„Ty, radšej nie, radšej v Carpane. Nechce sa mi experimentovať. Možno inokedy. Čo povieš?“

„Tak hej.“

Mala som sotva pol hodiny na prípravu. Ponatierať si telo hydratačným mliekom, lebo ak by som to neurobila, do večera sa mi na koži urobia lupene ako po zemetrasení. Obliecť sa úžasne, ale tak, aby nebolo na prvý pohľad vidieť, že som sa veľmi snažila, vytrhnúť si tých zopár chlpov z brady, čo mi v poslednom čase rastú a po trhaní, alebo ktovie prečo vlastne, ešte pribúdajú. Poprášiť si tvár lícenkou, ale opatrne, aby sa mi pri úsmeve nespravili letokruhy okolo nosa. Začesať kúty nad čelom, ktoré rednú aj napriek tomu, že ich masírujem kofeínovou i lopúchovou vlasovou vodou. No a ešte prehltnúť tabletku magnézia, aby som si udržala tep na uzde. Tak, a je to. Zrkadlo na mňa že: „Dobrá práca!“

A ja?

„Do riti, toto telo ma už unavuje.“

Marci ma už čakala. Nesadla si, ona si sama nikdy nesadla. Postávala, prešla pár krokov, pootáčala sa a keď ma zbadala, akoby jej odľahlo. Rozpaky? Nedostatok sebadôvery? Strach z blamáže? Neviem, lebo ja si sama kaviarni sadnem kedykoľvek. Najmä v Carpane, kam chodím už zo dvadsať rokov.

Pribehnem so širokým úsmevom, objímem ju, pobozkám na obe líca.

„Ahoj, Marci, vyzeráš skvele, dlho si tu?“

Klamem, lebo zase pribrala. Brucho jej zase narástlo a ani tie pestré šaty na špagetových ramienkach, čo sa od pŕs rozširujú, jej vôbec nepomáhajú.

Ak som sa niekedy niečoho naozaj bála, a to už odvtedy, čo som si po prvý raz uvedomila vlastnú sexualitu, tak je to veľké brucho. Také, aké pred sebou nosia hlavne ženy po štyridsiatke. Začína sa pod prsníkmi, oblí sa cez pupok ako hemisféra a končí až v rozkroku. Ak si taká baba sadne, tak si ho musí položiť na stehná. Na druhej strane, tieto ženy zvyknú mať pevné prsia. Alebo sa to aspoň tak môže zdať, lebo ich majú položené na tom brušisku.

„Ale, ani nevrav, zase som pribrala. V septembri idem do kúpeľov, už som ti to spomínala, tam schudnem. V kúpeľoch vždy schudnem, ja neviem prečo.“

Sadáme si na naše obľúbené miesto, za chrbtom stena, pred nami fontána a medzi tým ľudia, ktorých my dve rady hodnotíme, či sú super, či sú looseri a tak.

„V kúpeľoch ješ len trikrát denne a hýbeš sa, to by nemalo byť také ťažké, rob všetko tak ako tam. A cvičiť môžeš ísť so mnou. Aj zajtra idem na powerjogu. Fakt to pomáha, ver mi. Aha, pozri sa.“

A ukazujem jej svoj ešte stále štíhly driek. Štíhly v oblečení, nahý by ho už štíhlym nikto nenazval. Možno vysušený či scvrknutý, áno, najskôr scvrknutý, lebo koža sa od skeletu už dávno odchlipla a je jej akosi priveľa.

„No určite,“ pritiahne si bradu ku krku na znak dôrazného odmietnutia, „vieš, koľko ja sa nacvičím na záhrade? A tie schody doma, na tretie poschodie, bez výťahu, aj dva-tri razy každý deň.“

„To nestačí...“ vybafnem, ale hneď sa zháčim. Na Marci treba ísť otázkou, inak všetky moje argumenty odmietne. Rýchlo sa opravím.

„A myslíš si, že to stačí? Myslíš, že ti takáto rutina pomôže schudnúť?“

Nič. Mlčí. Iba si odpije z kávy a ponaťahuje si šaty, čo sa jej nalepili na brucho. Trochu sa hnevá, ale vidím, že premýšľa.

Mne to dáva priestor.

„A aj strava, vieš, to tvoje maslo, chlieb, sprav si radšej zeleninovú polievku a bez zápražky. Strava je osemdesiat percent úspechu.“

Zdá sa mi, že to zabralo.

„Hylda, keby som aspoň na brade trochu schudla. Pozri sa, veď mám tri brady.“

„Brada? To je tuk, Marci, keby si robila brušáky a keby si si šla zabehať, aspoň, aj brada by sa ti začala črtať.“

To som očividne prehnala, lebo sa pomechrí a po hodnej chvíli ako osudové oznámenie povie:

„To mi za to nestojí!“

No a mne tu dochádzajú všetky argumenty. Ba aj tie, čo fungujú na mňa, aj tie zrazu strácajú na sile. Stojí mi za to každý deň ubehnúť osem kilometrov a nikdy sa dosýta nenajesť? Stojí mi to za to, aby som ešte stále nosila veľkosť 34?

Stojí! Stojí mi to za všetku drinu a odriekanie. Lebo takto som so sebou spokojná. A preto jej rovnako osudovo odpoviem.

„No, Marci, hlavne, že si so sebou spokojná, o to predsa ide, nie?“

V jej tvári zbadám nepokoj, nepozrie sa mi do očí, ale napriek tomu čestne prizná.

„Spokojná, jasné, že nie som so sebou celkom spokojná, veď to vieš.“

Zrazu mi jej príde ľúto. Veď na svoju najlepšiu priateľku som predsa nechcela takto tlačiť. Našťastie mi príde na pomoc čašník. Vysype popolník a usmieva sa na nás ako na staré kamarátky. On môže, poznáme sa už mnoho rokov. A to mi dáva právo aj na tak trochu osobnú otázku.

„Horúco, čo? Ako to znášate, celý deň na nohách v takejto páľave?“

„Oj, dá sa, po tieni chodím, ale rána sú už dosť chladné, neverili by ste, niekedy mi je aj zima.“

Som mu vďačná za to, že sa so mnou dal takto do reči, tajne dúfam, že sa medzitým uvoľní napätie medzi mnou a Marci.

„Chladno? Ale veď vy tu máte také vesty, som si minule všimla.“

„Hej, jednu, ale na druhej zmene robí cigán a viete, mne sa po ňom hnusí. Ešteže nerobím na zmene s ním. Môžem byť rád, nie?“

Neverím vlastným ušiam, preto na neho vyvaľujem oči. Už viackrát som si všimla, že to pomáha, poriadne, doširoka otvoriť oči, ak zle počujem.

„Čo mi to tu chcete povedať, preboha?!“

Zarazí sa, nechápe. Marci však rozumie veľmi dobre a ide mi na pomoc.

„Vy ste rasista a táto pani je z vás v šoku. Veď rómski čašníci sú a vždy boli pýchou najlepších reštaurácií a vy s tou bradavicou na ksichte ste nechutný. Zaplatíme, hej, a budeme sa na vás sťažovať,“ vychrlí zo seba a ja iba pritakávam. Lepšie by som to nedala.

Tak sme prišli o Carpano a aj keď sme niekedy v budúcnosti mali chuť tam zájsť, povedali sme si:

„Do Carpana už nemôžeme ísť, lebo Carpano už neexistuje!“

V tej chvíli sme mali zo seba veľmi dobrý pocit obidve, a to bez ohľadu na to, že jedna z nás mala veľkosť XS a druhá L.

Ešte aj potom, neskoro večer, keď som si sadla k svojmu laptopu a cez okno pozorovala seriál tínedžerov v átriu, ma hrialo pri srdci, ako sme to tomu čašníkovi naložili.

Všetko bolo tak, ako má byť, všetko, podľa poriadku tohto sveta. Taká má byť moja budúcnosť.

Navždy! Ale navždy znamená už pre mňa celkom čosi iné, než keď som mala tridsať. Nie je to už navždy s nádychom nádeje, že to pretrvá, teda vydrží aspoň dovtedy, kým ja budem chcieť. Láska, domov, super zamestnanie, samé veľké veci. Navždy sa pre mňa skrátilo nielen v čase, ale i v hodnotách. Teraz ide o to, aby mi navždy vydržal kožuch či práčka.

Lebo ja som už v dôchodku.

Nostalgicky to však vôbec nevidím. Veď taká dôchodkyňa je vlastne voľná ako vták, vták, čo už letieť nikam nemusí. Iba kam chce a vládze. A to tu asi ide, neprestať lietať. Veď kto by sa už len opovážil vyjadriť sa napríklad o anglickej kráľovnej, že je seniorka?! Tak nech to niekto skúsi povedať o mne!

Uvažujem, akoby som samu seba chcela ubezpečiť, že je to vlastne dobre, že som konečne stará. Dívam sa cez žalúzie a je mi jasné, že ten chalanisko s loptou by mal už konečne pobozkať to dievča v šortkách zarezaných v zadočku, lebo to chcú obaja, že by sa mali veci niekam posúvať, lebo to, čo sa nevyvíja, to odumiera či vyšumí. Ale hlavne som si všimla, že Černuľka neprišla.

No možno, že tam vonku to bolo celé inak, možno, že to, čo som videla ja, bolo iba o mne, že to bola moja intímna projekcia, môj strach z toho, že už nič nové, tobôž lepšie nepríde, že moje navždy je smutne maličké.

„Ale príde, ak budem naozaj chcieť. Musím niekam ísť. Čo tak Egypt? Je tam lacno, opálim sa, kosti si v mori vymočím,“ povedala som si nahlas a tento nápad sa mi zdal byť taký dobrý, že som okamžite začala googliť... last minute v Hurghade.

Nechcem byť ako Mária, taká zúfalá, že jej ostáva iba byť dobrou, zúfalo dobrou.

Na druhý deň, až do obeda, sa moje átrium dusilo v horúčave a sparne ako pod pokrievkou. Poobede sa rozfúkal vetrisko, odvial mračná a s nimi nádej na úľavu. No nebo, teda aspoň malý zdrap z neho, ktorý ohraničovali domy okolo, ostal sivastý, nízky a prichádzajúci podvečer priniesol iba sparu. Vtedy sa začali schádzať decká, pomaly, bez života. Kobylka, hrdý majiteľ lopty – časom som im dávala mená, rovnako ako v zime havranom, ktoré ich vystriedali. Medzi poslednými prišla i Černuľka, ako vždy celá v čiernom. Ostatní si posadali na dosky okolo pieskoviska, pekne dokola, len ona nie. Chvíľu postávala, akoby čakala, či sa jej niekto prihovorí, či sa neposunie, aby si mohla prisadnúť, no nedočkala sa. Vzdorovito, ale trochu sklamane si cez seba prehodila plátennú kabelu crossbody a kopúc do kamienka odišla na svoje vyhnanisko, pod brezu. Dívala som sa na ňu a s bolestnou nostalgiou som si priznala, že mi chýbala. Svojím spôsobom ma upokojovala, svojím slobodným pokojom a osamotenosťou, ktorú verejne priznávala. Všetci ostatní, čo sa držali pohromade, svoju družnosť totiž očividne predstierali, impulzívne sa pretekajúc o pozornosť a uznanie. Báli by sa ostať sami. Jeden neustále žartoval, aby sa mu smiali. Komik. Iná si s povýšeneckým výrazom v tvári neprestajne prstami prečesávala vlasy. Jeden od druhého záviseli, no ona, Černuľka, nie. Ona akoby bola zvyknutá na sebestačnosť, a to doslova. Stačila sama sebe.

Zrazu som mala pocit, že jej nikto nemôže rozumieť tak ako ja. Lebo to bol strach, čo ju ovládalo. Taký strach, ktorý je silnejší než spoločenské konvencie. Len čoho sa asi to dieťa v čiernom tak veľmi bálo? Bála sa toho, že hlbšie než melanchólia leží zlomené srdce? Bála sa spolupatričnosti? Prečo?

A pri tomto pomyslení sa moje rozhodnutie odísť, či skôr utiecť do Egypta ešte viac umocnilo. Ani Marci som o svojom náhlom rozhodnutí nič nepovedala. Cítila som, že musím ísť sama a byť tým, čím chcem byť. Neriešiť také veci ako doma, lebo práve pred nimi som chcela uniknúť. Pred nekonečným točením sa v kole všednosti a bezcieľnosti, takej ubíjajúcej, že kvôli nej človek osprostieva. Možno práve tomuto sa hovorí starecká zašlosť či demencia.

Uspokojujúcim riešením mal byť pätnásťdňový pobyt v hoteli Le Pacha v centre Hurghady. Teda žiaden izolovaný rezort kdesi na vyhnanisku, tam nech si idú vyhorení ítečkári, ja som šla po silných, životodarných impulzoch. A s odletom z Bratislavy, čo sľubovalo ešte viac „životodarných impulzov“.

Lenže! Keby za každým skvelým plánom nebolo nejaké to lenže. Na železničnej stanici, keď som si šla kúpiť spiatočný lístok z Košíc do Bratislavy, som po dlhých rokoch uvidela Igora, kolegu, s ktorým som mala dlhý a komplikovaný vzťah. Nemohol sa skončiť happy endom, pretože jeho NAVŽDY bola manželka. No a to už od začiatku neveštilo nič dobré. A stretnúť ho, to bolo vždy horšie, než keď cez cestu prebehne čierna mačka. To bolo snáď ešte horšie, než vidieť holuba, ktorý pod kolesami auta skape a počuť praskot jeho kostičiek. Kedykoľvek som totiž Igora videla, stalo sa čosi zlé. Ale kto by bral ohľady na takéto neurčité varovania osudu, keď sa tak náramne teší? Veď čo ak sa nič zlé nestane? Bolo by hlúpe báť sa niečoho, čo možno nepríde.

Lístky som si teda kúpila, či vlastne iba lôžko, lebo ja už vďaka sociálnej demokracii cestujem zadarmo. Do Bratislavy lôžko dole, a naspäť už mali iba v strede, lebo na ten deň pripadol štátny sviatok, a teda presun z Bratislavy do Košíc bol úmerne tomu hustý. Napadlo mi, že si miesto vymením za spodné, alebo mi niekto pomôže vyštverať sa hore. Maličkosť.

I do Kartágo tours som zašla, zaplatiť poukaz, ba napokon i na oslavnú kávu do Fontány, lebo únava z toľkého chodenia ma už celkom zmohla. Ako som si tak vzácnu chvíľu veľkých rozhodnutí užívala, hľadiac na hrajúcu fontánu a chlipkajúc kapučíno, zrazu ma nič nebolelo, dýchalo sa mi ľahko, i po chrbte mi prebehli zimomriavky pochabej nespútanosti. A aby toho nebolo málo, za platbu kartou mi na účet priceless specials naskočilo dvanásť eur.

„Nech si ide Igor do čerta i s jeho neduživým trochárčením, veď on mal na sebe hádam tú istú belasú košeľu s krátkymi rukávmi, len je časom bledšia a veru aj priesvitná. Nech si len žije svoj malý úradnícky život, ja idem za veľkými dobrodružstvami.“

Až takto zlomyseľne som v duchu jasala. S takouto radosťou sa však treba podeliť, inak nie je zavŕšená.

Zavolám Marci!

„Pozajtra idem do Egypta,“ vybafla som namiesto ahoj, kde si...

„Čože?! A s kým?! To kedy si spískala? A načo? Čo ťa život omrzel?“

„Marci, sama, celkom sama idem. Veď ty odlietaš budúci týždeň do Španielska, do Malagy, tak čo?“

„No veď hej, ale ja musím. Dcéra je tehotná, potrebuje ma. To je iné. A čo tam budeš robiť, veď tam je horúco a špina. Veď tam len prednedávnom umreli dvaja Angličania na e-coli. To je baktéria, čo zabíja. No povedz mi, preboha, načo?!“

„Marci, tú baktériu má každý človek v črevách, to som si už vygooglila. A dokonca len vďaka tejto baktérii sa niektoré vitamíny vstrebávajú do tela. Iba ak máš zlú imunitu, iba vtedy môžeš dostať hnačky.“

„Tak si choď, keď chceš! Len sa mi potom nesťažuj, lebo to sa isto budeš. Ale počkaj, dám ti aspoň olej na opaľovanie, olivový s bylinkami, a hroznový olej naložený s nechtíkom, rozmarínom a levanduľou, dobrý, sama si ho robím. Ja na opaľovanie ani nič iné nepoužívam. Fakt že osvedčená vec.“

„Ty, radšej nie, vieš, iba pätnásť kíl môžem zabaliť, takže také veci si kúpim tam.“

„Ale rýchlovarnú kanvicu berieš, všakže?!“

„Jasné, že beriem, veď vieš, že ráno o štvrtej musím mať kávu.“

„Jasné, že berieš. A aj zo štyri páry topánok, ako ťa poznám, ale dobrý bylinkový olejček – to nie, na to miesto nemáš!“

„Marci, robím veci tak, aby som sa dobre cítila. Veď vieš.“

„Viem, ale daj o sebe vedieť, wifi dúfam budeš mať. Taká sama do sveta a načo...“

Lenže práve o to mi šlo. Do sveta a sama. A to som ja mojej drahej Marci vysvetliť nevedela. Tešila som sa tak veľmi, že ani magnéziové tablety mi nepomáhali stíšiť tep. V hlave sa mi to hemžilo plánmi a každučkú potenciálnu situáciu som prepracovala do najmenších detailov – ako v Košiciach na železničnej stanici vynesiem kufor hore schodmi na nástupište a v Bratislave ho zase znesiem dolu. Pripraviť si drobné na lístok na autobus zo stanice na letisko, nezabudnúť kvalitnú fľašku na vodu, takú, čo sa dobre otvára, ale i zatvára, aby som si ju naplnila na toaletách a aby som nemusela kupovať predraženú, balenú. Nabiť batérie do MP3 a ešte mnoho iných maličkostí. Maličkostí, čo tak veľmi zdržujú, keď sa človek priveľmi teší.

Priveľké tešenie sa na niečo však so sebou prináša strach z nenaplnenia. Ten potom znásobuje a zintenzívňuje prípravy, no a to nikdy nemôže dopadnúť dobre. Priveľa nadšenia spolu s priveľkým strachom vedie k nepozornosti a potom i ku škodám. Len kto by takto uvažoval PRED TÝM?!

Ja isto nie. Ja, dokonale vystajlovaná, v ležérnych bielych ľanových nohaviciach, belasej ľanovej košeli, náležitou taškou s mnohými priečinkami, sen všetkých letiskových zamestnancov, čo merajú a vážia palubnú batožinu, som sa cítila neohrozene. A ľudia, čo som postretala na železničnej stanici i vo vlaku, akoby to zo mňa cítili. Pomohli mi s kufrom, dali mi prednosť pri stánku, keď som si kupovala lístky na šesťdesiat jednotku, ktorá ma mala odviezť na letisko. V horlivosti dva, aj na cestu naspäť. Kto mohol tušiť, že ten druhý potrebovať nebudem?!

A už stojím na zastávke, na displeji naskakuje minutáž odchodov autobusov.

„Na letisko vám to ide z tej druhej, treba prejsť cez cestu,“ poradí ochotne dievča vedľa mňa. Pamätám si ju z Košíc, odprevádzal ju smutný chalan v šiltovke s nápisom I love NY. Zrejme vidí moju nerozhodnosť, no hlavne vidí kufrisko.

A naozaj. Tam, kde ukazuje, práve stojí moja šesťdesiat jednotka a ešte má otvorené dvere. Niežeby ma tlačil čas, ale chcem, nech všetko pekne odsýpa. Lenže po ceste, čo ma od môjho autobusu delí, ide iný autobus. Veľmi pomaly, práve vyštartoval, no už je v pohybe.

To prebehnem! Schmatnem kufor a vyštartujem. Na fyzikálne zákony vôbec nepomyslím. Kufor ťažký, obrubník privysoký... prásk na ľavý lakeť. Autobus stihol zabrzdiť. Všetci sa na mňa pozerajú. Niektorí so súcitom, iní ako na čudáka, akých sa po staniciach poneviera hojne, no nikto mi nejde na pomoc.

„Do riti, môj lakeť!“

Neviem, či som to fakt povedala nahlas, alebo iba spracovávam traumu po svojom. Chytro sa pozviecham, treba ísť.

Čosi sa však razom zmenilo. Nielenže mi nik nepomohol vstať zo zeme, ale ani naložiť kufor do autobusu, ktorý na mňa počkal. Aspoňže to! Ešte aj to dievča, čo mi poradilo, sa zrazu ku mne nepriznávalo.

Lakeť príšerne bolel, mne však ani len nenapadlo akokoľvek zmeniť plány. Veď lakeť si človek narazí hocikedy a... more všetko zahojí. Z bavlneného šálu, čo vždy nosím do lietadla, aby som si ním ochránila krčnú chrbticu pred chladom z klimatizácie, som si uviazala okolo krku a zavesila do nej rýchlo puchnúcu a modrejúcu ruku. Pri gate potom moju pozornosť upútali dvaja mladíci, otetovaní, mimoriadne svalnatí, s vyholenými hlavami. Nielenže boli hluční, zadúšali sa smiechom, ale pili vodku z fľaše, každý zo svojej. Pálenku si museli kúpiť v duty free shope, inak by ju ku gatu nedostali. Iritovali ma, no nebola som si istá, či im tak trochu nezávidím, bolo im totiž dobre a nič ich nebolelo.

Popritom, ako zázrakom, som uvidela lekáreň a očividne nudiaca sa slečna za pultom mi predala Ibalgin, elastické obvínadlo a ako bonus mi pridala aj čistiaci gél na ruky. Sama mi potom pomohla ruku ponatierať i ovinúť. Pocit, že som spravila všetko, čo sa dalo, ma upokojil. Verila som, že ak tej ruke doprajem pár hodín pokoja, zlepší sa. Zdriemnem si, pustím si do uší Leonarda Cohena, rúčkou ani nepohnem, upokojím sa a v Hurghade mi už bude určite iba lepšie. Musí byť!

Čo však čert nechcel, tí chalani, medzičasom už značne opití, sedeli v lietadle hneď za mnou a z minúty na minútu boli opitejší a nepredvídateľnejší. Tak trochu som dúfala, že ich napomenie palubný personál, no stevardi, výlučne muži, sa hneď po tom, čo rozdali bagety, uložili na predné sedadlá a spali. Videla som ich, keď som po chvíli šla na toaletu. Ešte aj spacie masky mali na očiach, a tak mi ostalo iba osloviť mladú ženu vedľa mňa, relatívne mladú, mohla mať asi štyridsať rokov. Podľa účesu a oblečenia som usúdila, že je slobodná a bezdetná. To človek spozná.

„Tí dvaja za mnou ma pripravia o rozum. Vám neprekážajú?“

A ona sa k môjmu šomraniu s prekvapujúcou spoluúčasťou pridala.

„Veď hej, na ten rehot mi nepomáhajú ani tie slúchadlá. A ustavične mi kopú do sedadla. Asi už na nich upozorním stevardov.“

„Spia, už som na to myslela.“

Nespokojne zošpúlila pery. Vtom sa mi zozadu k nohám prikotúľala prázdna fľaška od vodky.

„Dúfam, že už opitejší nebudú. Jednu fľašku už dopili,“ povedala žena významne a ukázala na ňu rukou. Vtom som si všimla, že na nej má niekoľko jazvičiek, veľkých asi ako jednoeurová minca.

„Veď hej, ale iba ak je prázdna aj tá druhá. Dve mali, keď som ich videla pri gate,“ povedala som a ona prikyvovala. Nebola som si istá, či pritakáva môjmu znepokojivému argumentu, alebo zbadala môj zvedavý pohľad na jej rameno s jazvami.

„Čo sa vám stalo?“ opýtala sa bradou ukazujúc na tú moju ruku.

„Spadla som na stanici. Celkom banálny úraz. A vy? Čo sa stalo vám?“ opýtala som sa, lebo jej otázka ma k tomu akosi oprávňovala. Vzdychla si, spustila ramená, akoby hľadala vhodnú polohu a vhodné slová.

„Nič, vlastne nič sa mi nestalo. Žiaden úraz. Mne sa po tele vytvárajú také nádory. Vždy mi ich vyoperujú a vždy narastú nové.“

Áno! Pre toto bola ku mne taká milá. Aj ona trpela. Nebola zdravá a silná ako zvyšok sveta. Bola v tomto stáde slabou tak ako aj ja.

Mala som na jazyku veľa otázok, že prečo jej v dvadsiatom prvom storočí zašívajú tie rany tak nepekne, že prečo nehľadá nejakú menej temnú terapiu, taká mladá a pekná... No chalani za nami začali zrazu nahlas spievať. Otočila sa a cez medzeru medzi sedadlami na nich významne pozrela, tak ako sa učiteľka díva na deti, ktoré sa nevedia zmestiť do kože. To ma povzbudilo natoľko, že som sa otočila aj ja a pustila sa do nich. Už dlho sa to vo mne zbieralo.

„Vy sa už konečne upokojte a berte ohľad na spolucestujúcich. Keby ste sa takto správali u inej leteckej spoločnosti, tak by vás vyložili niekde vo Varne a trestne stíhali. To len tu v tejto egyptskej Al masrii môžete toto robiť.“

Na malý moment sa mi uľavilo. Ľudia naokolo sa ku mne pridali, no iba pohľadmi a gestami, a to na opitých grázlov nemohlo stačiť.

„Hnida vyjebaná...“ ziapal jeden, druhý sa nahlas rehotal: „... vo Varne, hej?“

„Len aby nešli do hotela Le Pacha, to by bolo peklo na dva týždne.“

Vzdychla som si a dievča vedľa mňa súhlasilo, no už sa dozadu radšej neotáčalo. Všetci naokolo si ich prestali všímať, lebo moja nepríjemná skúsenosť im bola ponaučením – ako v zlej bájke. Do sedadla mi kopali ešte viac a svoje vyčíňanie zavŕšili na letisku v Hurghade hlasnými pokrikmi.

„No ta čo, už sme vo Varne? Kurva, počuješ, sme už vo Varne?“

Akokoľvek som sa snažila sústrediť na ruku, ktorá bolela čoraz viac, a nezapájať ju do vlečenia kufra, nedalo sa nepočúvať ich. Našťastie do môjho hotela nešli, ba ani do môjho autobusu, ktorý ma tam mal odviezť. So mnou šla iba jedna rodina. Žena, zrejme staršia než ja, muž, oveľa mladší od nej, hoci podľa jeho správania k nej patril, mladá žena, asi ich dcéra s mužom a chlapček, asi päťročný karamelový mulat s afrom na krásnej hlavičke. Treba povedať, že všetci okrem neho boli belosi a podľa výslovnosti nesporne Slováci odkiaľsi od Žiliny. Zdali sa mi byť tak trochu bizarní, no práve ich liberálna bizarnosť sľubovala láskavú veľkorysosť, po ktorej prahli moja utrápená duša a rozboľavené telo.

Bola hlboká noc, vlhko a dusivo horúco. Dýchala som akoby cez rúšku. Delegátka Kartaga bola morbídne tučná a nechutne spotená, no predsa len sa usilovala o úsmev. Tučným ľuďom neostáva nič iné, iba byť milí, veď by na nich nebolo už nič vábne, keby boli tuční a k tomu ešte nepríjemní.

Našťastie som s ňou potom už viac do styku neprišla. Delegátom pre hotel Le Pacha bol mladý Egypťan, ktorý hovoril plynule po česky. Zrejme jeden z tých afrických inžinierov, ktorí vyštudovali v Prahe a poctivá robota im nevoňala. No ani on nebol pre mňa a ostatných klientov Kartaga žiadnou výhrou. Akurát s nami vypil kávu a skúšal nám predať niektorý z fakultatívnych zájazdov. Veď bol domáci. Kamarátil sa s personálom, akokoľvek, bol na ich strane. My sme pre neho iba turnusoví návštevníci, čo prídu a zase odídu. Medzitým z nich preto treba vytĺcť čo najviac peňazí.

Máriu, teda najstaršiu členku tej podivnej rodiny, s ktorou sme sa medzičasom už takmer skamarátili, však poznal dobre. Objali sa, žartovali, nahlas sa smiali, akoby chceli svetu demonštrovať svoju prevahu, zvláštnu dominanciu ľudí, čo už veci poznajú. Mňa však zaujalo čosi iné. Tá mladšia žena, matka roztomilého mulata, si zašla k baru po drink, ona nemusela nikomu nič predvádzať ani predstierať. Rozhodla som sa, že ju za to budem mať rada.

„A mne nedáš čajík?“ oslovil ju Noah, lebo tak sa chlapček volal. A keď mu ho priniesla, povedal:

„A okúliš mi ho?“

Musela som sa zasmiať, načo mi ona začala vysvetľovať:

„Viete, Hylda, on chodí v Anglicku do škôlky, ale ja s ním hovorím radšej po slovensky, aby som svojou slovenskou výslovnosťou jeho angličtinu nepokazila, takže potom hovorí takto. Cool znamená studený a on sa pýta, či mu čajík neochladím. Často sa na ňom takto zasmejeme.“

Nahlas som sa smiala, lebo spôsob, akým to vysvetľovala a gestikulovala, bol zábavnejší než samotná pointa. Ani mi nenapadlo priznať sa jej, že plynule hovorím po anglicky. Nechcela som jej pokaziť radosť a ani naše rodiace sa priateľstvo.

No Márii sa akosi nepozdávalo, že sa takto bezprostredne zhovárame, a to bez nej. Využila chvíľočku ticha, keď sme si po srdečnom chichote vydýchli, a s ťažko skrývanou nespokojnosťou v hlase povedala:

„No, veď ja viem, ja to poznám, veď v máji bol u mňa celé dva mesiace. Bol chorý a nemala ho kam dať. Ja som sa o neho starala, všakže, Noah, všakže nám dobre bolo. A jeho vlastná babka? Na druhej strane cesty býva, no aj tak ho sotva prišla pozrieť.“

Z jej slov i výrazu tváre vyžarovala výčitka a pocit nespravodlivosti. Toto však nie je vzorec správania, podľa ktorého dnešní mladí fungujú. Niežeby boli takí dobrí, alebo povznesení nad ľudské krivdy, oni proste fičia na floskulách o pozitívnom myslení, o nezištnom dávaní, ktoré im radia, akí by mali byť. Strácajú tak priamočiarosť a ozajstnosť mojej generácie a tak trochu i samých seba vo svojej originalite. My nie sme naučení myslieť pozitívne či negatívne, my proste –myslíme, alebo často i nemyslíme.

Takto akosi som si vysvetlila fakt, že mladá náhle odišla. Mária na túto chvíľu akoby čakala, lebo sa zrazu zoširoka rozhovorila.

„To by bolo na jeden román, pani Hylda, viete, pred sedemnástimi rokmi sa môj bývalý muž zaplietol so Slávkovou ženou. Slávko je jej otec. Keď na to prišiel, vyhľadal ma. Ja som v tom čase práve robila v zdravotnej poisťovni. Skoro som odpadla, keď mi to všetko povedal. Viete, ona je odo mňa o dvadsať rokov mladšia a Slávko o celých sedemnásť. Kto by bol vtedy povedal, že my dvaja sa dáme dokopy a oni dvaja spolu vydržia sotva pár rôčkov. No nikto!“

Mne sa však vôbec nezdalo, že je táto historka ako z románu. Skôr som sa nevedela rozhodnúť, či je smutná, alebo smiešna. Akokoľvek, predsa len som sa opýtala.

„Vy ste sa potom vzali?“

„Nie, nevzali sme sa, ale aj to bude. Už sme spolu osemnásť rokov a stále za mnou chodí.“

„Chodí? Nebývate spolu?“

„Robí v Bratislave a ja žijem v Žiline. Na víkendy chodí.“

Trochu zneistela. Akoby si až teraz uvedomila svoju situáciu. Nelichotivú? Relatívnu? Neistú? Zrazu sa jej tvár rozžiarila a všetky pochybnosti razom zmizli, lebo prichádzal jej Slávko, tričko neónovo žlté, šortky sotva dopoly stehien, vlasy čierne, stačilo by ich aj na dve hlavy. Nepočkal, aby sa presvedčil, či nevyrušuje, okamžite na ňu vyrukoval:

„Ty, čo to tu mám?!“

A ukázal jej malíček na ruke.

„Jáááj, to je bradavica, zase. Počkaj, mám ocot... i leukoplast.“

Hrabe sa v priepasti svojej ošumelej tašky a vyberie fľaštičku, pôvodne od akýchsi liekov, a veru i leukoplast. Ponatiera, oblepí, spokojná, že ju Slávko zase potrebuje. Ju, dobrú Máriu.

No ja si pri pohľade na tých dvoch spomeniem na Marci a jej obľúbený výrok:

„Mne by to za to nestálo.“

A tentoraz s Marci absolútne súhlasím, nestálo.

Hierarchia stáda – kto má dominanciu a kde je miesto starých a zranených, alebo ako prežiť či dosť bolo kultu mladosti a tak...

Na sídlisku Mier som pred rokmi vídala už dosť prešedivenú ženu s obrím poprsím. Nosila som tam z Podhradovej syna do škôlky, až tak dávno to bolo. Tie jej prsia sa dali označiť iba jedným jediným výrazom, a to stoporené. Guľatili sa jej od krku až po posledné rebro ako dve pologule. Nosila ich však hrdo, kráčala vzpriamená a sebadôvera jej chôdze tie jej ňadrá povyšovala ešte na akúsi vyššiu úroveň. Už z diaľky som ju podľa jej typickej siluety spoznala. No jedného dňa prešla okolo mňa celkom zmenená. Ruka v sadre a prsia zvädnuté. Nechápala som, ako to súviselo. Prečo tá rezignácia? Veď ruka sa zahojí.

Až tam v Egypte som to pochopila. Nevedela si totiž zapnúť podprsenku – a jej zrejme tiež nemal kto pomôcť.

Spomenula som si na ňu po viac než tridsiatich rokoch, keď som sa s ňou, teda s podprsenkou, pasovala aj ja. Zavolať dobrú Máriu som nechcela – ak nie pre iné, tak preto, aby som z nej nespravila ešte lepšiu. Vtom mi napadlo, že na bikinách je také zapínanie, ktoré zvládnem, ak si vršok otočím tak, aby bolo na bruchu, pod boľavú ruku vsuniem jednu časť, druhou, zdravou rukou sa do háčika trafím. Potom budem pravou rukou otáčať vrch bikín dokola a do ramienka najprv vsuniem ľavú, boľavú a čím ďalej spuchnutejšiu ruku. Pravú už potom ľahko strčím do druhého ramienka a ponaprávam si prsia v košíkoch. Podarilo sa. Sláva! Celý deň sa však neprezlečiem. Na raňajky, na pláž, obed, potom znova pláž, večeru, stále v tej istej podprsenke. To musím zvládnuť, veď zo dňa na deň mi predsa musí byť lepšie.

Ale tie horšie nástrahy než podprsenka na mňa ešte len čakali. Pri raňajkách mi nemal kto odrezať tmavý celozrnný chlieb, preto som sa napchávala bielym rožkom, na obed som si nemohla vziať grilované kurča, ba ani plátok hovädzieho. Mohla, ale musela by som ho trhať zubami. A potom ešte sprcha. Pravú ruku som si nevedela umyť. Človek si však poradí, keď musí. Do dlane ľavej som si vytlačila sprchový gél a pravú som si až po rameno o ňu otierala.

Marci som nič z toho nepovedala, hoci sme sa cez Messenger rozprávali každý večer, lebo by som ju iba znepokojila a aj tak by mi nepomohla. No a, samozrejme, nepotrebovala som v tejto situácii počuť, že ona ma varovala. Zato Mária, dobrá Mária sa rozhodla starať sa o mňa či skôr – mať starosti. Zaujímavé bolo, že sa pričiňovala viac a hlasnejšie, ak bol Slávko, lebo tak sa naozaj volal ten jej chlap a mal to tak napísané aj v pase, Slávko, nablízku.

„Do mora choďte, slaná voda vytiahne ten opuch, len si tú ruku máčajte čo najviac,“ hovorila prichádzajúc ráno na pláž.

„Veď už som tam zo dva razy bola. Už pred šiestou som si prišla obsadiť ležadlo. Hej, a aj tak som nebola prvá. A vy kde máte obsadené?“

„Tam v druhom rade, vidíte tú šatku uviazanú o slnečník? Slávko nám obsadil. Ráno chodí behať, tak zašiel. Deti ešte spia, ani raňajky im netreba.“

Zase som v jej hlase zachytila zatrpknutosť, akoby od nich nedostávala to, čo čakala a čo jej právom náležalo.

„No jasné, zlatý je, to už z diaľky vidíte, kde to máte, veď osušky sú všetky rovnaké,“ hovorím so širokým úsmevom, lebo sa mi nechce zapliesť sa do jej obľúbenej hry na „má dať a dal“.

„Veru rovnaké, len si dávajte na svoju osušku pozor, viete, ak pri odchode na recepcii neodovzdáte tú kartičku, čo vám za ňu henten chlapec dal osušku, tak zaplatíte desať dolárov. No, stáva sa to, ja som tu už ôsmykrát. Však vidíte, mám striebornú pásku na ruke, a vy modrú. Strieborná je iba pre VIP.“

„To snáď nie, ôsmykrát? A, preboha, prečo?“

„Že sa vôbec pýtate! A vám sa tu nepáči? Vidíte tam tú partiu? Štyri páry, holandskí penzisti, tí sú tu aspoň šesť mesiacov v roku, no, aj manažér hotela za nimi často chodí a pýta sa ich, či sú so všetkým spokojní. Že vraj prečo. Najlacnejší hotel v Hurghade a aký dobrý, či myslíte, že nie?“

Krčím plecami, lebo veď záchod nesplachuje, zeleň polievajú močovkou, zapácha to tak, že ma štípe v nose, v izbe roje komárov, ale lacný, to áno, lacný je. Mária podíde bližšie, chce ešte všeličo povysvetľovať, ale šeptom.

„Viete, aby ste vedeli, aj vlastnú dcéru tu mám, lebo táto, čo je tu, tak tá nie je moja, to je Slávkova dcéra.“

„No a kde je, v ktorom hoteli je vaša dcéra?“

„No veď práve o to ide, ona nie je v nijakom hoteli, ona tu má priateľa, Egypťana. Býva u neho, majú podnájom, blízko, len tu oproti, cez cestu. A on tu robí upratovača. Po večeri sa stretneme, však poďte s nami, aspoň vás zoznámim, však čo tu budete sama?“

Rada som jej to stretnutie odsúhlasila, niežeby som sa chcela zoznamovať, ale zvedavosť mi nedala.

„Tak dobre, pôjdem, teším sa, ďakujem.“

Mária si povzbudená sadne na moje ležadlo a sprisahanecky dodá:

„A mám tu aj kamarátkinu dcéru, tá sa zase vydala za Egypťana. Viete, aký bol z toho cirkus? Najprv bol chlapec do nej celkom zbláznený. Ale vlastne aj ona bola, lebo sa kvôli nemu rozhodla konvertovať na islam. Lenže ako konvertovať, z akej viery, keď ona vlastne nebola ani pokrstená. To sa nedá, takže sa doma musela dať najprv pokrstiť, prejsť prvým svätým prijímaním a až potom prestúpiť na islam. Och bože, keď si tak na to spomeniem, všetky tie peripetie, a telefonátov koľko bolo do Egypta a koľko peňazí to všetko stálo, veru tak. Dva roky to trvalo, kým sa vzali – a to už mali vtedy syna. No hrúúúza. A viete, čo urobil potom, prašivec jeden, nechal ju. Nikto to vtedy nechápal.“

„Nechal? A prečo, preboha, po tom, čo podstúpil všetko toto?“

„No, však hovorím, nikto to nechápal. Boli spolu sotva jeden rok ako manželia a už utiekol. Ale dobre sa má dievča, chvalabohu, hneď potom mala druhého, tiež Egypťana, ale toho zase pre zmenu nechala ona, ale aj teraz s nejakým žije, či vlastne iba chodí, lebo do bytu si ho už nepustí bývať a myslím že nikoho už nepustí. Už sa dievča poučilo.“

„Tomu rozumiem, ale z čoho vlastne žije? Ona tu pracuje? A kto sa jej potom stará o dieťa?“

„No určite! Jasné, že nepracuje. Občas síce robí delegátku pre nejakú cestovku, ale aj to iba málokedy. Však ju živia, tí jej bývalí, dávajú jej peniaze. To sa musí nechať, tí Egypťania sa o ženu vždy dobre postarajú. To zase nie že nie.“

Dívala som sa na ňu s vyvalenými buľvami. Veď jej sa tá predstava prežívania zo dňa na deň naozaj páčila. A ako som čochvíľa zistila, horlivo také čosi plánovala aj pre svoju vlastnú dcéru. Varovať ju sa mi však nechcelo, tá moja ruka ma bolela čoraz viac, a tak som iba uznanlivo skrútila pery akože super. To ju povzbudilo k ďalším dôvernostiam.

„Veru, to im treba uznať. Zajtra k nej pôjdeme na návštevu. Sľúbila som, že jej napečiem škvarkové pagáče.“

„Čože?“ vykríkla som užasnuto, lebo sa mi ten nápad zdal byť veľmi divný, čo však Mária pochopila ako obdiv.

„No, napečiem. Priniesla som aj škvarky, aj múku a aj droždie. Tak ma to dievča prosilo o tie pagáčiky, len mi nejde na rozum, prečo jej matka neupečie.“

A zase tá jej zatrpknutosť z krivdy.

„Tak to mi, Mária, musíte zo dva z nich priniesť, určite robíte skvelé pagáče, keď aj ona chce, aby ste jej ich upiekli... ešte k tomu aj v Egypte,“ povedala som a ona sa celá rozžiarila.

„Jasné, že prinesiem, aj bez toho, aby ste ma o to požiadali, by som vám bola priniesla. Ale teraz sa už idem pozrieť, kde sú tí naši, či malému nie je zle, však sa potom ešte uvidíme a večer si nerobte program, ideme do mesta so Sabínou a tým jej upratovačom. Hej, viete čo, nechám vám tu moju osušku, nech si k vám nikto cudzí neľahne. Takto ju rozprestriem na toto ležadlo vedľa vás a basta.“

„Tak to by mi nenapadlo, dobrý nápad, ďakujem.“

Mária proste myslela na všetko a na každého. Nikoho takého ako ona som jakživ nepoznala. Možno práve preto v sebe nosila toľkú nespravodlivosť, lebo nemala páru.

Keď sa už pomaly blížil čas obeda, obzerala som sa po nej, alebo hocikom z jej tímu, aby som jej tú osušku vrátila. Nechať ju tam len tak by bolo nerozumné, teda aspoň podľa toho, čo mi o kšeftovaní s osuškami líčila. Napokon som si cez rameno prehodila obidve a chystala som sa, že si cestou ešte naberiem do fľaše vodu z tanku a že si osprchujem nohy od piesku. Aj na obed som sa už dosť tešila, hlavne na zeleninu, ktorej tam bolo vždy veľké množstvo.

Zvykla som si nabrať z každého druhu trochu. Veď kto by doma súčasne varil karfiol, brokolicu, mrkvu, baklažán, cuketu, kapustu, zelenú fazuľku, hrášok... a tak som sa rozhodla využiť šancu a načerpať vitamíny všetkého druhu, a pritom nepribrať. Bolo mi jasné, že si s tou mojou rukou ešte dlho nezacvičím a bez pohybu sa veľmi ľahko priberá.

Ako si tak idem, v hlave plno dobrých plánov, zrazu za mnou ktosi po anglicky vykríkol.

„Vy máte dve osušky!“

Otočím sa a vidím mladíka, ktorý ich v kiosku pri toaletách vydáva a mení za čisté. Gestikuluje, tvári sa veľmi prísne.

„No veď áno, jedna je moja a druhá kamarátkina. A čo teraz chcete?“ vysvetľujem s úsmevom. Lenže k nemu sa pridá mladá žena, hovorí po rusky a zdá sa mi, že má slzy na krajíčku.

„Vy ste vzali moju osušku, len som so synom vošla do vody a zrazu bola preč. Čo teraz? Teraz ju asi budem musieť zaplatiť. Vráťte mi ju, prosím vás.“

Všetci z pláže na mňa hľadia a mne úsmev zamrzne na tvári. Mladík ma chytí za ruku, skríknem od bolesti, ale to ho nezastaví.

„Jeden človek, jedna osuška! Poďte, pozrieme sa na kamerové záznamy, uvidíme, ako to bolo, poďte, zavolám na recepciu.“

„Ale ja som žiadnu osušku nevzala, mne vašu osušku netreba,“ kričím po anglicky i po rusky, no zdá sa, že nič nepomáha. Vytrhnem sa mladíkovi z ruky a utekám hore chodníkom k svojmu bungalovu.

„Ani len vodu som si do fľašky nenabrala,“ rozmýšľam a nahlas plačem. Dráma sa mi v myšlienkach odohráva znova a znova, každé slovo znie čoraz úpornejšie, Ruska prosebne naťahuje ruky, nech jej vrátim tú prekliatu ukradnutú osušku, zuby egyptského mladíka sú ešte žltšie, než boli, a oči hľadia ešte šialenejšie. Ľudia z pláže za mnou pľujú a schovávajú si predo mnou mobily a kľúče. Potrebujem Máriu. Ona predsa vie, ako to bolo, ona mi všetko dosvedčí.

Kým som sa chytro vychystala, pričom som si aj ruku zabudla zavesiť do šálu, už som o ten obed vôbec nestála a ani o pestrú zeleninu. Bola som pevne rozhodnutá dosiahnuť satisfakciu, a to za akúkoľvek cenu, aj keby som sa mala obrátiť na turistickú políciu, lebo aj taká existuje, ako som si pred odletom stihla vygoogliť, a tej sa vraj personál v hoteloch veľmi bojí. Nuž a takáto naježená som si to potom namierila rovno k recepcii.

„Chcem hovoriť s hlavným manažérom!“ povedala som zostra. Chudé chlapčisko za pultom muselo vidieť, že je zle, no zrejme malo svoje pokyny, a preto kým splnilo moju žiadosť, rozhodlo sa postupovať podľa nich. Čo najpokojnejšie sa opýtalo:

„A o čo ide?“

„Ja to nebudem opakovať dvakrát. Okamžite sem pošlite manažéra, lebo idem von a vyhľadám políciu.“

Táto moja hrozba okamžite anulovala všetky jeho pokyny.

„Áno, madam.“

Na okamih sa stratil v kancelárii za ním, ale naozaj iba na moment. Vrátil sa s mužom v obleku, ktorý naznačoval dostatočné postavenie na riešenie môjho príšerného falošného obvinenia. Myknutím brady sa ma opýtal, čo chcem. To sa mi ani trochu nepáčilo. Celá rozpálená spravodlivým hnevom som sa rozkričala.

„Ja sa tu s vami nebudem naťahovať cez pult, pane! Ja vás žiadam, aby ste si so mnou sadli tamto do kresla a pozorne ma vypočuli. Ja vás varujem!“

A on poslušne šiel so mnou. Čašník mi priniesol veľký pohár s červenou, veľmi sladkou tekutinou a ponížene sa na mňa usmial. Poďakovala som sa mu čo najmilšie, lebo som netušila, ako ma ešte v ten istý deň napaprčí aj on.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Arabská sexzóna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.