Nikdy v životě jsem o svém zdravém rozumu nepochyboval tolik jako ten první večer, kdy se ptačí žena a její chráněnci objevili, aby mě zachránili před pobytem v blázinci. Právě tam jsem totiž mířil, přišpendlený na zadním sedadle auta mých rodičů mezi dvěma statnými strýci, když jako by z mých představ vyrostla na příjezdové cestě před námi zeď z podivných dětí. Ve světle reflektorů vypadaly jako andělé.

Zastavili jsme smykem. Vlna prachu vymazala všechno za předním sklem. Copak jsem si jejich obraz přivolal jako nějaký hologram promítaný z hloubi mého mozku? Všechno mi teď připadalo uvěřitelnější než fakt, že mí přátelé jsou tu. Podivní dokáží, že se všechno jeví jako možné, ale jejich návštěva mi připadala jako něco naprosto nemožného, jako věc, jejíž nemožností jsem si mohl být stále jistý.

Já jsem se rozhodl odejít z Ďáblova akru. Vrátit se domů, kam se mnou moji kamarádi nemohli. Doufal jsem, že výměnou za to se mi podaří dát dohromady můj nesourodý život – ten normální a ten podivný, ten obyčejný a ten neobyčejný.

Další nemožnost. Můj dědeček se také snažil dát svůj život dohromady a neuspěl, nakonec se odcizil své podivné i normální rodině. Protože si odmítl vybrat a dát přednost jednomu životu před druhým, odsoudil se k tomu, aby ztratil oba – právě tak, jak to hrozilo mně.

Zvedl jsem hlavu a pozoroval jsem, jak se k nám po cestě klesajícím prachem blíží postava.

„Kdo, k čertu, jste?“ zeptal se táta.

„Jsem Alma LeFay Peregrinová,“ odpověděla, „dočasná vedoucí Rady ymbryn a ředitelka těchto podivných dětí. Už jsme se viděli, ale myslím, že si na to nepamatujete. Děti, pěkně pozdravte.“

Je zvláštní, co hlava dokáže přijmout a čemu se brání uvěřit. Právě jsem prožil to nejfantasknější léto, jaké si člověk dokáže představit – navštívil jsem dávno uplynulá staletí, krotil neviditelná monstra, zamiloval se do expřítelkyně svého dědečka uvězněné v čase – ale až teď, v tuctové přítomnosti, na floridském předměstí, v domě, kde jsem vyrostl, jsem najednou nemohl uvěřit svým očím.

Enoch se rozvaloval na naší béžové sedačce a srkal kolu z tátovy sklenice s nápisem Tampa Bay Buccaneers. Byla tu Oliva, která si sundala svoje olověné boty, vznesla se ke stropu a vozila se dokola na našem ventilátoru. V kuchyni byli Horác a Hugh – Horác si prohlížel fotografie na dveřích od ledničky a Hugh sháněl něco k snědku. Claire měla obě ústa otevřená, jak zírala na velký černý monolit televizoru připevněný na stěně. Byl tu Millard – z konferenčního stolku se zvedly máminy časopisy o interiérech, visely ve vzduchu, jak jimi listoval, do koberce se otiskla jeho bosá noha. Byla to směs světů, kterou jsem si představoval snad tisíckrát, ale nikdy jsem nevěřil v to, že by se mohla uskutečnit. Ale bylo to tady – moje Předtím a Potom, která se dostávala do rozporu se silami planet.

Millard se mi už snažil vysvětlit, jak je možné, že jsou tady, na první pohled v bezpečí a bez obav. Kolaps smyčky, který nás v Ďáblově akru skoro všechny zabil, resetoval jejich vnitřní hodiny. Nechápal tak docela proč, věděl jenom, že už jim nehrozí náhlé fatální zestárnutí, kdyby zůstali v přítomnosti příliš dlouho. Budou stárnout den po dni, tak jako já, jejich dluh let jim byl zřejmě odpuštěn, jako by nestrávili většinu dvacátého století tím, že prožívali stejný slunný den stále dokola. Byl to bezpochyby zázrak – nevídaný úspěch v dějinách podivných – a přesto to, jak k tomu došlo, pro mě nebylo ani zpola tak ohromující jako fakt, že tu vůbec jsou: že vedle mě stojí Emma, rozkošná silná Emma, naše ruce jsou propletené a zelené oči jí září, když si s údivem prohlíží pokoj. Emma, o které jsem tak často snil v těch dlouhých osamocených týdnech po návratu domů. Měla na sobě praktické šedé šaty pod kolena, pevné boty bez podpatku, ve kterých by mohla utíkat, kdyby bylo třeba, pískově žluté vlasy si sčesala dozadu do ohonu. Ta léta, kdy na ni všichni spoléhali, z ní udělala praktického člověka až do morku kostí, ale ani povinnosti či tíha let, které nesla, z ní nedokázaly vymazat tu dívčí jiskru, která uvnitř tak jasně zářila. Byla současně tvrdá i měkká, hořká i sladká, stará i mladá. To, že toho v sobě zosobňovala tolik, jsem měl na ní nejraději. Její duše byla bezedná.

„Jacobe?“

Mluvila na mě. Snažil jsem se odpovědět, ale připadal jsem si jako ve snu.

Zamávala na mě, pak luskla prsty, od palce jí odlétly jiskry jako od křesadla. Polekal jsem se a přišel jsem k sobě.

„Ano,“ řekl jsem. „Promiň.“

„Kdepak ses toulal?“

„Jsem prostě…“ Zamával jsem rukama, jako bych ze vzduchu vymetal pavučiny. „Jsem moc rád, že vás vidím, to je všecko.“ Dokončit větu mi připadalo stejně těžké jako udržet v náručí tucet balónů.

Její úsměv nedokázal zamaskovat trochu ustaraný pohled. „Chápu, že to pro tebe musí být neskutečně zvláštní, že jsme se tu všichni tak naráz objevili. Doufám, že jsme tě moc nešokovali!“

„Ne, ne. No, trošku možná ano.“ Kývl jsem hlavou směrem k pokoji, v němž byli všichni ostatní. Ať šli naši přátelé kamkoliv, doprovázel je šťastný chaos. „Jsi si jistá, že se mi to jenom nezdá?“

„Jsi si jistý, že o tom nesním já?“ Vzala mě za druhou ruku a stiskla ji. Její teplo a spolehlivost jako by dodaly světu na důvěryhodnosti. „Nedokážu ti ani říct, kolikrát jsem si za ta léta představovala, jak navštívím tohle městečko.“

Na chvíli mě to zmátlo, ale pak… samozřejmě. Můj dědeček. Abe tu žil ještě dřív, než se narodil můj táta. Viděl jsem jeho floridskou adresu na dopisech, které si Emma schovávala. Měla trochu nepřítomný pohled, jako by vzpomínala, a já jsem pocítil nečekaný osten žárlivosti – pak jsem se za to zastyděl. Měla právo na svou minulost a právě tak měla právo cítit se kolizí našich světů vykolejená stejně jako já.

Slečna Peregrinová se přihnala dovnitř jako tornádo. Odložila svůj cestovní plášť, pod kterým měla překrásné zelené tvídové sako a jezdecké kalhoty, jako kdyby právě přicválala na koni. Přecházela po místnosti a rozdávala rozkazy. „Olivo, okamžitě dolů! Enochu, dej ty nohy z pohovky!“ Namířila na mě prstem a kývla hlavou směrem ke kuchyni. „Pane Portmane, račte za námi. Jsou tu určité záležitosti, které vyžadují vaši pozornost.“

Emma mě vzala za ruku a doprovázela mě, za což jsem jí byl vděčný – pokoj se se mnou ještě trochu točil.

„Už se jdete cicmat?“ ozval se Enoch. „Vždyť jsme sotva přijeli!“

Emma mu volnou rukou lehce sežehla vlasy na temeni. Enoch ucukl a plácal si rukama na kouřící hlavu. Neudržel jsem se a rozesmál se na celé kolo a ten smích jako by vymetl z mé mysli pár pavučin.

Ano, mí přátelé jsou skuteční a jsou tady. A nejen to! Slečna Peregrinová oznámila, že tu chvíli zůstanou. Dozví se něco o moderním světě. Užijí si prázdniny, zasloužený odpočinek po pobytu v odporném Ďáblově akru – který se poté, co přišli o svůj starý hrdý dům v Cairnholmu, stal jejich dočasným domovem. Samozřejmě že jsou tu vítaní a já ani nedokážu vyjádřit, jak jsem vděčný za to, že je tu mám. Ale jak to bude přesně fungovat? Co moji rodiče a strýcové, které právě teď hlídá v garáži Bronwyn? Bylo toho všeho naráz hodně, a tak jsem to na chvíli odsunul stranou.

Slečna Peregrinová stála s Hughem u otevřené lednice a bavili se spolu. Vypadali naprosto ztracení mezi nerezovou ocelí a tvrdými hranami moderní kuchyně mých rodičů, jako herci, kteří se ocitli na špatné scéně. Hugh mával sýrem v plastovém obalu.

„Ale je tu jenom nějaké divné jídlo a já jsem nejedl už několik století!“

„Nepřeháněj, Hughu.“

„Nepřeháním. V Ďáblově akru je rok 1886 a tam jsem naposledy snídal.“

Ze spíže se vykutálel Horác. „Dokončil jsem inventarizaci a upřímně řečeno jsem v šoku. Jeden sáček jedlé sody, jedna konzerva sardinek ve slaném nálevu a jedna krabice sušenek plná zrnokazů. Vláda dává jídlo na příděl? Je tu válka?“

„Hodně si kupujeme jídlo venku,“ vysvětloval jsem mu. „Rodiče skoro nevaří.“

„Proč teda mají tak ohromnou kuchyň?“ divil se Horác. „I kdybych byl vynikajícím kuchařem, z ničeho nic neuvařím.“

Pravda byla, že můj otec viděl tuhle kuchyň v časopise a rozhodl se, že ji musí mít. Snažil se ospravedlnit cenu sliby, že se naučí vařit a bude pořádat vyhlášené rodinné večeře pro příbuzné – ale, jako v případě mnoha jeho dalších plánů, po několika lekcích vaření všechno vyšumělo. Takže teď máme tuhle ohromně drahou kuchyň a užíváme ji většinou, abychom uvařili nějaký mražený polotovar anebo ohřáli jídlo, které jsme si přinesli včera. Ale než bych jim to vysvětloval, raději jsem jenom pokrčil rameny.

„Nebojte se, v příštích pěti minutách najisto hlady neumřete,“ řekla slečna Peregrinová a odháněla Horáce i Hugha z kuchyně. „Tak a je to. Před chvílí jste vypadal trochu roztřeseně, pane Portmane. Je vám dobře?“

„Každou minutou je mi líp,“ odpověděl jsem trochu v rozpacích.

„Možná trpíte smyčkovou pásmovou nemocí,“ řekla slečna Peregrinová. „Ve vašem případě poněkud opožděně. U cestujících v čase je to naprosto normální, hlavně u těch, kdo s tím teprve začínají.“ Mluvila na mě přes rameno, procházela se po kuchyni a nahlížela do všech skříní. „Symptomy jsou obvykle nezávažné, i když ne vždy. Jak dlouho trpíte závratí?“

„Jen od chvíle, co jste přišli. Ale jsem opravdu v pořádku…“

„A co prasklé vředy, vbočené palce či migrény?“

„Nic.“

„Náhlé pomatení mysli?“

„Ne… alespoň pokud vím.“

„Neléčená smyčková pásmová nemoc není žádná legrace, pane Portmane. Pár lidí na to už umřelo. Sláva – sušenky!“ Vytáhla z kredence krabici sušenek, jednu si vysypala do ruky a strčila si ji do úst. „Šneci ve výkalech?“ ptala se dál a žvýkala u toho.

Potlačil jsem chuť se rozchechtat. „Ne.“

„Spontánní těhotenství?“

Emma sebou trhla. „Děláte si legraci?“

„Pokud víme, došlo k tomu zatím jen jednou,“ řekla slečna Peregrinová. Postavila krabici se sušenkami na stůl a upřela na mě pohled. „A ten subjekt byl muž!“

„Nejsem v jiném stavu!“ řekl jsem trochu moc nahlas.

„A díky bohu za to!“ zařval někdo z obýváku.

Slečna Peregrinová mě poplácala po rameně. „Zdá se, že jste mimo nebezpečí. Ale měla jsem vás varovat.“

„Asi je lepší, že jste to neudělala,“ odpověděl jsem. Byl bych paranoidní, nemluvě o tom, že kdybych si poslední měsíc dělal potají těhotenské testy a hledal v lejnech šneky, rodiče by mě do blázince poslali už dávno.

„Dobrá,“ shrnula to slečna Peregrinová. „A teď, než si budeme moci všichni odpočinout a těšit se navzájem ze své společnosti, trochu práce.“ Začala kráčet v malém kruhu mezi dvěma troubami a dřezem. „Zaprvé: bezpečnost a ostraha. Prošla jsem dům po obvodu. Zdá se, že je všude klid, ale zdání klame. Neměla bych vědět něco o vašich sousedech?“

„Jako například?“

„Kriminální minulost? Sklony k násilí? Držení střelných zbraní?“

Měli jsme jen dva sousedy: stařičkou paní Melloroosovou, osmdesátnici upoutanou na vozíku, která vycházela ze svého domu jen v doprovodu zdravotní sestry, která s ní bydlela, a německý pár, který trávil většinu roku jinde a svou usedlost ve stylu staveb na Cape Codu ponechávali s výjimkou zimních měsíců prázdnou.

„Paní Melloroosová umí být trošku vlezlá,“ řekl jsem. „Ale pokud se na jejím dvorku nebude nikdo chovat nápadně podivně, myslím, že s ní nebudou problémy.“

„Znamenám si,“ řekla slečna Peregrinová. „Za druhé: Necítil jste od té doby, co jste se vrátil domů, přítomnost nějakých netvorů?“

Cítil jsem, jak mi vyletěl krevní tlak, když jsem zaslechl to slovo, které mi nepřišlo na mysl ani na rty už několik týdnů. „Ne,“ ujistil jsem ji rychle. „Proč? Objevily se nějaké další útoky?“

„Ne. Vlastně po nich není ani slechu ani vidu. Ale právě to mi dělá starosti. A teď vaše rodina…“

„Copak jsme je v Ďáblově akru všechny nezabili nebo nepochytali?“ skočil jsem jí do řeči. Nebyl jsem připraven změnit téma tak rychle.

„Ne úplně všechny. Pár jich po našem vítězství uprchlo s několika stvůrami a domníváme se, že se skrývají před spravedlností v Americe. A ačkoliv pochybuji, že se objeví někde poblíž vás – vsadím se, že dostali za vyučenou – předpokládám, že něco chystají. Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Tebe se šíleně bojí, Jacobe,“ řekla Emma hrdě.

„Vážně?“ zeptal jsem se.

„Po tom výprasku od tebe by museli být hlupáci, aby se tě nebáli,“ řekl Millard. Jeho hlas se ozval z druhého konce kuchyně.

„Zdvořilí lidé nešpehují a neposlouchají soukromé rozhovory,“ zareagovala rozzlobeně slečna Peregrinová.

„Já nešpehuju, mám hlad. A taky mě poslali, abych vás požádal, abyste si Jacoba neuzurpovaly pro sebe. Urazili jsme neskutečně dlouhou cestu, abychom ho viděli, však víte.“

„Jacob jim hodně chyběl,“ řekla Emma slečně Peregrinové. „Skoro jako mně.“

„Možná je načase, abyste se se všemi pozdravil,“ otočila se ke mně slečna Peregrinová. „Měl byste jim říct něco na uvítanou. Vysvětlit základní pravidla.“

„Základní pravidla?“ zeptal jsem se. „Jako co?“

„Jsou to mí chráněnci, pane Portmane, ale tohle je vaše město a vaše doba. Potřebuji vaši pomoc, aby se nikdo z nich nedostal do potíží.“

„Hlavně by měli dostat najíst,“ poznamenala Emma.

Obrátil jsem se na slečnu Peregrinovou. „Co jste to říkala předtím, o mé rodině?“

Nemohou být vězněni v garáži navždycky a znervózňovalo mě, co s nimi provedeme.

„Nemusíte si dělat starosti,“ řekla slečna Peregrinová. „Bronwyn má situaci pevně v rukou.“

Sotva to vyřkla, ozvala se od garáže dunivá rána, až se otřásly zdi. Sklenice z police vedle mě tím otřesem popadaly na zem a roztříštily se.

„Tohle vypadá jasně na to, že se jí situace z rukou vymkla,“ odtušil Millard.

Ale to už jsme utíkali.

***

„Zůstaňte, kde jste!“ zakřičela slečna Peregrinová do obýváku.

Uháněl jsem z kuchyně a zadní chodbou, Emma hned za mnou, poháněl mě adrenalin. Nevěděl jsem, co očekávat, až vletíme do garáže. Kouř? Krev? Znělo to jako exploze, ale určitě jsem nečekal, že najdu rodiče a strýce spát v autě jako mimina. Zadní část auta se vklínila do velikánské promáčkliny ve spuštěných garážových vratech a na betonu se třpytily střepy rozbitých koncových světel. Motor předl naprázdno.

Bronwyn stála vpředu před kapotou auta a v rukou se jí houpal nárazník. „Je mi to moc líto, nevím, co se stalo,“ řekla a upustila nárazník, který zazvonil ozvěnou.

Uvědomil jsem si, že musím vypnout motor, než se tu všichni udusíme. Odlepil jsem se od ostatních a běžel jsem ke dveřím na straně řidiče. Byly zamčené. Samozřejmě. Moji příbuzní se snažili zabránit Bronwyn, aby se k nim dostala. Určitě museli být vyděšení.

„Otevřu je,“ řekla Bronwyn. „Ustup!“

Postavila se pevně a oběma rukama popadla kliku.

„Co to…“ spustil jsem, ale ona s ohromným vzdychnutím vyrvala dveře z pantů. Díky váze a setrvačnosti jí dveře vyletěly z rukou, přelétly celou místností a narazily do zadní stěny. Ten zvuk byl jako nějaká fyzikální síla, která mě zatlačila dozadu.

„Páni, to jsem nešika,“ pronesla Bronwyn do zvonivého ticha, které nastalo.

Garáž začínala připomínat některé z vybombardovaných domů, které jsem viděl v Londýně za války.

„Bronwyn!“ vykřikla Emma a přestala se krýt. „Mohla jsi někomu srazit hlavu!“

Naklonil jsem se dovnitř otvorem, kde bývaly dveře, natáhl jsem se přes spícího otce a vytáhl klíče ze zapalování. Máma se opírala o tátu, který chrápal. Vzadu se strýcové navzájem objímali ve spánku. Navzdory hluku se nikdo z nich ani nepohnul. Znal jsem jen jednu látku, která mohla lidi takhle hluboko uspat – mletý prst Matky Prach. Když jsem vylezl z auta, viděl jsem Bronwyn s malým váčkem toho prášku, jak se snaží vysvětlit, co se přihodilo.

„Ten muž vzadu,“ ukázala prstem na strýce Bobbyho. „Viděla jsem ho, jak používá svůj, svůj malý…“ Vytáhla z kapsy Bobbyho mobil.

„Mobil,“ řekl jsem.

„Správně – tak,“ pokračovala. „Tak jsem mu ho vzala, což všechny rozzuřilo jako fretky, a pak jsem udělala to, jak mi slečna Pé ukazovala…“

„Tys použila prášek?“ zeptala se slečna Peregrinová.

„Foukla jsem ho přímo na ně, ale hned neusnuli. Jacobův táta nastartoval auto, ale namísto aby jel dopředu, on… on…“ Bronwyn gestikulovala směrem k promáčknutým vratům od garáže, slova jí došla.

Slečna Peregrinová ji poplácala po paži. „Ano, drahá, vidím. Zvládla jsi to, jak nejlíp to šlo.“

„Jo,“ poznamenal Enoch. „Šlo to rovnou do zdi.“

Otočili jsme se a uviděli ostatní děti, jak stojí v hloučku v hale a nakukují do garáže.

„Řekla jsem vám, že máte zůstat na místě,“ vyplísnila je slečna Peregrinová.

„Po takovém rámusu?“ řekl Enoch.

„Mrzí mě to, Jacobe,“ řekla Bronwyn. „Byli tak naštvaní a já jsem nevěděla, co mám dělat. Neublížila jsem jim, že ne?“

„Myslím, že ne.“ Sám jsem zažil ten sametový spánek navozený práškem Matky Prach a nebylo to špatné místo, na kterém stráví pár hodin. „Můžu se podívat na strejdův mobil?“

Bronwyn mi ho podala. Displej byl popraskaný a vypadal jako pavučina, ale text byl čitelný. Když se displej rozsvítil, přečetl jsem si několik zpráv od tety:

Co se děje?

Kdy přijedeš domů?

Je všechno v pořádku?

Jako odpověď začal strýc Bobby vyťukávat VOLEJ POLICAJTY, ale pak mu zřejmě došlo, že je stejně tak dobře může zavolat sám. Ale než to mohl udělat, Bronwyn mu telefon vzala. Kdyby se opozdila jen o pár sekund, měli jsme tu zásahovou jednotku. Hruď se mi sevřela, když jsem si uvědomil, jak snadno jsme se mohli dostat do pěkné šlamastyky. K čertu, pomyslel jsem si, když jsem očima těkal od zničeného auta ke zničené zdi a zničeným vratům od garáže. Vždyť ona už to pěkná šlamastyka je.

„Buď bez obav, Jacobe. Zvládla jsem už ošemetnější situace.“ Slečna Peregrinová obcházela kolem auta a odhadovala škody. „Tvoji příbuzní budou tvrdě spát až do rána a já myslím, že bychom se měli pokusit o totéž.“

„A co pak?“ zeptal jsem se. Byl jsem nervózní a začínal jsem se potit. V garáži nebyla klimatizace a bylo tu nesnesitelné horko.

„Až se probudí, vymažu jim nejnovější vzpomínky a strýce pošlu domů.“

„Ale co si budou…“

„Vysvětlím jim, že jsme vzdálení příbuzní ze strany tvého otce a že jsme přijeli z Evropy uctít Abeovu památku. A pokud jde o tvůj pobyt v ústavu pro choromyslné, cítíš se teď mnohem lépe a nepotřebuješ péči psychiatrů.“

„A co…“

„Ach, uvěří tomu. Normální jsou po výmazu paměti velmi snadno ovlivnitelní. Dokázala bych je přesvědčit, že jsme návštěvníci z Měsíce.“

„Slečno Peregrinová, prosím, nechte toho.“

Usmála se. „Omlouvám se. Sto let ve funkci ředitelky naučí člověka předvídat otázky, aby se vše urychlilo. A teď pojďte, děti, musíme probrat pravidla pro několik příštích dní. O současnosti se toho musíte hodně naučit a nejlépe je s tím začít hned.“

Hnala všechny pryč z garáže, zatímco ji zasypávali otázkami a stížnostmi.

„Jak dlouho se můžeme zdržet?“ ptala se Oliva.

„Můžeme jít ráno na průzkum?“ přidala se Claire.

„Rád bych něco snědl dřív, než umřu,“ řekl Millard.

Za chvíli jsem zůstal v garáži sám. Loudal jsem se částečně proto, že jsem měl špatný pocit z toho, že tu nechávám svou rodinu přes noc, ale taky proto, že jsem se obával nadcházejícího vymazání jejich paměti. Slečna Peregrinová vypadala sebejistě, ale tohle bude větší zásah než tenkrát v Londýně, kdy vymazala asi jen deset minut jejich vzpomínek. Co když jich nevymaže dost anebo naopak příliš mnoho? Co když můj táta zapomene všechno, co ví o ptácích, anebo co když moje máma zapomene francouzštinu, kterou učí na vysoké?

Chvíli jsem je pozoroval, jak spí, a dopadala na mě tato nová tíha. Najednou jsem se cítil nepříjemně dospělý, zatímco moji blízcí – zranitelní, klidní a trochu slintající – vypadali skoro jako nemluvňata.

Možná existuje jiný způsob.

Emma se naklonila otevřenými dveřmi dovnitř. „Všechno v pořádku? Obávám se, že kluci se vzbouří, jestli nedostanou brzy večeři.“

„Jen si nejsem jistý, zda je můžu opustit,“ kývl jsem hlavou ke svým příbuzným.

„Nikam neodejdou a nepotřebují, aby je někdo hlídal. Po té dávce, jakou dostali, budou spát tvrdě do zítřejšího poledne.“

„Já vím. Jenom… prostě se cítím trochu blbě.“

„To nemusíš.“ Přišla ke mně. „Není to tvoje chyba. Vůbec.“

Přikývl jsem. „Jen je to trochu smutné, to je všecko.“

„Co?“

„Že se syn Abea Portmana nikdy nedozví, jak výjimečný muž byl jeho otec.“

Emma mě vzala za ruku a položila si ji okolo ramen. „Myslím, že je stokrát smutnější, že se nikdy nedozví, jak výjimečný muž je jeho syn.“

Právě jsem se nakláněl, abych ji políbil, když mi v kapse zavibroval strýcův mobil. Oba jsme se zarazili. Vytáhl jsem mobil a našel novou textovku od tety.

Už je ten bláznivej J ve cvokhauzu?

„Co je to?“ zeptala se Emma.

„Nic důležitého.“ Zastrčil jsem mobil zpátky do kapsy a otočil se ke dveřím. Nechat rodinu přes noc v garáži mi najednou nepřipadalo jako špatný nápad. „Pojďme, musíme vymyslet co k večeři.“

„Určitě?“ zeptala se Emma.

„Určitě.“

Když jsme odcházeli, zhasnul jsem.

***

Navrhl jsem objednat pizzu z obchodu, odkud rozvážejí i pozdě večer. Jen pár dětí vědělo, co to vůbec pizza je, a rozvoz pro ně byl něčím úplně novým.

„Oni to připraví někde mimo a přinesou ti to domů?“ zeptal se Horác, jako by to bylo něco skoro skandálního.

„Pizza – to je floridská kuchyně?“ zajímala se Bronwyn.

„Vlastně ne,“ řekl jsem. „Ale věřte mi, bude vám chutnat.“

Udělal jsem telefonicky velkou objednávku a usadili jsme se na gaučích a v křeslech v obýváku a čekali, až přivezou jídlo. Slečna Peregrinová mi zašeptala do ucha: „Myslím, že je čas na ten proslov.“ Nečekala na odpověď, odkašlala si a oznámila všem v pokoji, že jim chci něco říct. A tak jsem vstal a začal trochu neohrabaně improvizovat.

„Jsem moc rád, že jste tady. Nevím, jestli víte, kam mě moji příbuzní dnes večer chtěli odvézt, ale nebylo to dobré místo. Chci říct…“ zaváhal jsem. „Chci říct, že pro některé lidi může být dobré, víte, pro ty, co mají doopravdy duševní problémy, ale… zkrátím to – vy jste mi zachránili zadek.“

Slečna Peregrinová se zamračila.

„To ty jsi zachránil naše… sedínky,“ ozvala se Bronwyn a podívala se na ředitelku. „Jen ti oplácíme.“

„Dobrá, díky. Když jste se tu všichni objevili, myslel jsem, že se mi to zdá. O tom, že mě přijedete navštívit, sním od chvíle, kdy jsme se potkali. Takže bylo docela těžké uvěřit tomu, že se to opravdu děje. V každém případě, jste tady a já doufám, že se tu budete cítit stejně vítaní, jako jsem se cítil já, když jsem s vámi zůstal ve vaší smyčce.“ Pokýval jsem hlavou a podíval se na podlahu, najednou jsem si připadal nesvůj. „Takže, jsem nadšený, že tu jste, mám vás rád, kamarádi, konec řečnění.“

„My tě máme taky rádi!“ zvolala Claire, vyskočila ze židle a utíkala mě obejmout. Pak se k ní připojily Oliva a Bronwyn, a za chvíli mě skoro všichni objímali tak, že jsem mohl stěží dýchat.

„Máme takovou radost, že jsme tady,“ řekla Claire.

„A ne v Ďáblově akru,“ dodal Horác.

„Užijeme si spoustu legrace!“ zazpívala Oliva.

„Promiň, že jsme vám trochu rozbourali dům,“ omlouvala se Bronwyn.

„Co myslíš tím jsme?“ zeptal se jí Enoch.

„Nemůžu dýchat,“ zalapal jsem po vzduchu. „Tolik mě tisknete…“

Chumel se roztáhl natolik, že jsem se mohl nadechnout. Na volné místo pak vstoupil Hugh a dloubnul mě do prsou.

„Víš, že tu nejsme všichni, jasné?“ Kolem něho nervózně kroužila osamocená včela. Ostatní couvli, aby dopřáli Hughovi a jeho rozhněvané včele trochu místa. „Říkal jsi, že jsi rád, že tu všichni jsme. Ale nejsme.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co má na mysli, a pak jsem se cítil zahanbeně. „Mrzí mě to, Hughu. Nechtěl jsem Fionu vynechat.“

Podíval se na svoje pletené proužkované ponožky. „Někdy mám pocit, že na ni zapomněli všichni kromě mě.“ Dolní ret se mu chvěl, pak zaťal pěsti, aby to chvění zastavil. „Není mrtvá, víš.“

„Doufám, že máš pravdu.“

Podíval se mi vzdorně do očí. „Není.“

„Dobře. Není mrtvá.“

„Vážně mi moc chybí, Jacobe.“

„Nám všem,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem ji vynechat a nezapomněl jsem na ni.“

„Omluva se přijímá,“ řekl Hugh, otřel si tvář, otočil se na patě a odkráčel z pokoje.

„Nebudeš tomu věřit,“ ozval se po chvíli Millard, „ale tohle je pokrok.“

„Skoro s nikým z nás nemluví,“ dodala Emma. „Je nahněvaný a nechce se smířit s pravdou.“

„Vy si myslíte, že není možné, že Fiona je někde naživu?“ zeptal jsem se.

„Považuji to za nepravděpodobné,“ odpověděl Millard.

Slečna Peregrinová svraštila obličej a přiložila si na rty prst – plula pokojem směrem k nám – a s jednou rukou na našich zádech nás tlačila do hloučku. „Řekli jsme o tom ve všech smyčkách a ve všech komunitách podivných, s nimiž jsme v kontaktu,“ zašeptala. „Rozdali jsme oficiální prohlášení, úřední oznámení, fotografie, podrobný popis – dokonce jsem poslala průzkumné holuby slečny Wrenové, aby hledaly Fionu v lesích. Do této chvíle nic.“

Millard si vzdychl. „Kdyby byla, chudinka, naživu, nesnažila by se nás už kontaktovat? Není tak těžké nás najít.“

„Asi ano,“ přisvědčil jsem. „Ale zkusil někdo hledat její… hm…“

„Její tělo?“ dokončil Millard.

„Millarde, prosím,“ řekla ředitelka.

„Bylo to nešetrné? Měl jsem použít méně přesný termín?“

„Zkrátka mlč,“ sykla na něj slečna Peregrinová.

Millardovi nechyběl cit, jen nedbal na city ostatních.

„K tomu pádu, při kterém Fiona zřejmě zemřela,“ pokračoval Millard, „došlo ve zvěřinci, ve smyčce slečny Wrenové, která už zkolabovala. Pokud tam bylo její tělo, už se k němu nedostaneme.“

„Zvažovala jsem, zda uspořádat zádušní mši,“ řekla slečna Peregrinová. „Ale nemohu na toto téma ani promluvit, abych neuvrhla Hugha do silné deprese. Bojím se, že kdybychom na něj příliš tlačili…“

„Nechce si ani osvojit nové včely,“ pokračoval Millard. „Říká, že by je neměl tak rád, protože nepoznaly Fionu. Proto má jen tuhle jednu, která je už také poněkud pokročilého věku.“

„Možná že mu změna prostředí prospěje,“ řekl jsem.

V tu chvíli se ozval zvonek. A právě včas, protože nálada v pokoji byla každou sekundou ponuřejší.

Claire a Bronwyn chtěly jít za mnou, ale slečna Peregrinová je okřikla. „Nikam! Ještě nejste připraveny mluvit s normálními.“

Myslel jsem si, že setkání s doručovatelem pizzy neznamená žádné riziko – dokud jsem neotevřel dveře a nespatřil za nimi kluka, kterého jsem znal ze školy. V rukách držel štos krabic s pizzou a snažil se, aby mu nespadly.

„Devadesát čtyři šedesát,“ zamumlal. Když mě poznal, trhnul hlavou. „Páni, Portman?“

„Justin! Ahoj!“

Jmenoval se Justin Pamperton, ale všichni mu říkali Pemprska. Kouřil marijánku a proháněl se na skejtu spolu s jemu podobnými, kteří otravovali lidi na parkovišti před školou.

„Vypadáš dobře,“ řekl. „Už je ti líp?“

„Co máš na mysli?“ zeptal jsem se a vlastně jsem to vědět nechtěl. Co nejrychleji jsem přepočítával peníze. (Předtím jsem prohledal zásuvku svých rodičů s ponožkami, kde měli vždycky schovaných pár stovek dolarů.)

„Říká se, že ses, no… že ti ruplo v bedně. Bez urážky.“

„Hmm, ne,“ řekl jsem. „Jsem oukej.“

„Jasně,“ kýval hlavou jako nějaká figurka. „Páč, co jsem já slyšel, bylo…“

Zmlkl uprostřed věty. Uvnitř se někdo zasmál.

„Tý vole, máš tu mejdan?“

Vzal jsem od něho pizzy a strčil jsem mu do ruky bankovky. „Něco na ten způsob. Drobné si nech.“

„S holkama?“ Snažil se nakouknout do domu, ale já jsem se pohnul tak, abych mu zablokoval výhled. „Za hoďku končím. Mohl bych vzít pár piv…“

Nikdy v životě jsem si tolik nepřál, aby někdo zmizel z naší verandy.

„Soráč, ale je to soukromé.“

Zdálo se, že jsem na něho udělal dojem. „To zvládneš, kámo.“ Zvedl ruku, aby si se mnou plácnul, pak si uvědomil, že já nemůžu, protože držím pizzu, tak udělal pěst a zamával jí. „Čau za tejden, Portmane.“

„Za týden?“

„Ve škole, brácho! Na který planetě žiješ?“ Odklusal k předoucímu autu, vrtěl hlavou a smál se pro sebe.

***

Jakmile se začala rozdávat pizza, konverzace ustala a tři minuty bylo slyšet jen mlaskání a spokojené bručení. V té pauze jsem si v hlavě přehrával Justinova slova. Za týden začíná škola a já jsem na to nějak úplně zapomněl. Než rodiče usoudili, že jsem nepříčetný, a pokusili se mě odvézt do léčebny, rozhodl jsem se, že se do školy vrátím. Měl jsem v plánu vydržet to doma do maturity a pak utéct do Londýna, kde budu žít s Emmou a svými přáteli. Ale teď se ti kamarádi, které jsem považoval za tak vzdálené, a svět, o kterém jsem si myslel, že je nedostupný, objevili na mém prahu a během jednoho večera se všechno změnilo. Mí přátelé se teď mohli toulat, kdekoliv (a kdykoliv) se jim zachtělo. Copak si dokážu představit, že bych denně seděl nekonečné hodiny ve třídě a trávil přestávky na oběd a povinná shromáždění ve škole, zatímco na mě čeká tohle všechno?

Asi ne, ale v tuto chvíli jsem všechno nedokázal hned vyřešit. Seděl jsem s pizzou na klíně, hlava se mi točila z toho, že je něco z toho vůbec možné. Škola začne až za týden. Je dost času. Teď jsem se potřeboval jenom najíst a užívat si společnost svých přátel.

„Tohle je nejlepší jídlo na světě!“ oznámila Claire s pusou plnou lepkavého sýra. „Tohle budu jíst každý večer.“

„Ne, pokud chceš přežít týden,“ řekl Horác a pečlivě odstraňoval ze svého kousku olivy. „Je v tom víc sodíku než v celém Mrtvém moři.“

„Máš strach, že ztloustneš?“ zasmál se Enoch. „Tlustý Horác. To bych rád viděl.“

„Mám strach, že se nafouknu,“ opravil ho Horác. „Mám šaty na míru, na rozdíl od těch pytlů mouky, v kterých chodíš ty.“

Enoch se podíval na svoje šaty – šedou košili bez límečku pod černou vestičkou, roztřepené černé kalhoty a lakýrky, které už dávno ztratily lesk. „To mám z Parííí,“ řekl s přehnaným francouzským přízvukem, „od jednoho šviháka, který je už nepotřeboval.“

„Od mrtvého šviháka,“ upřesnila Claire a zkroutila zhnuseně rty.

„Pohřební služby jsou nejlepší sekáčské butiky na světě,“ řekl Enoch a ukousl si pořádný kus pizzy. „Jen se k těm šatům musíte dostat dřív, než se začnou ti, co je mají na sobě, rozkládat.“

„Tak, a mám po jídle,“ řekl Horác a odhodil talíř na konferenční stolek.

„Zvedni ten talíř a dojez to,“ vyplísnila ho slečna Peregrinová. „Jídlem se neplýtvá.“

Horác si vzdychl a vzal si talíř. „Občas závidím Nullingsovi. Může přibrat padesát kilo a nikdo si toho nevšimne.“

„Jen pro tvou informaci – jsem pěkně štíhlý,“ ozval se Millard a udělal zvuk, který mohl být jen poplácáním ruky po holém břiše. „Pojď a sáhni si, když mi nevěříš.“

„To si nechám ujít, díky.“

„Proptáka, obleč se, Millarde,“ poručila slečna Peregrinová. „Co jsem říkala o nevhodné nahotě?“

„Co na tom záleží, když mě stejně nikdo nevidí?“ namítl Millard.

„Je to nevkusné.“

„Jenže je tu hrozné horko!“

„No tak, pane Nullingsi!“

Millard vstal z gauče, a když procházel okolo, mumlal si něco o prudérních lidech. Za chvilku se vrátil s ručníkem ovázaným volně kolem pasu. Ale slečně Peregrinové se nelíbilo ani to a znovu ho poslala pryč. Když se vrátil podruhé, byl vyšňořený v tom, co mi vyhrabal ze skříně – měl na sobě turistické boty, vlněné kalhoty, kabát, šálu, čepici a rukavice.

„Millarde, umřeš na úpal!“ vykřikla Bronwyn.

„Aspoň si mě nikdo nebude představovat nahatého!“ řekl, což vedlo ke kýženému efektu – naštval slečnu Peregrinovou. Oznámila, že je čas na další obchůzku, a odešla.

Mnozí z nás zadržovali smích, který teď propukl naplno.

„Viděli jste, jak se tvářila?“ zeptal se Enoch. „Byla připravená tě zabít, Nullingsi!“

Dynamika mezi dětmi a slečnou Peregrinovou se trochu změnila. Připadali mi teď víc jako teenageři – opravdoví teenageři, kteří se začínají bouřit proti její autoritě.

„Vy všichni jste neomalení!“ řekla Claire. „Okamžitě toho nechte!“

Inu, ne všichni se bouřili.

„Nemáš plné zuby toho neustálého poučování o každé maličkosti?“ zeptal se Millard.

„Maličkost!“ zvolal Enoch a pak se znova rozchechtal. „Millard má… chiichii!“

Claire ho zadními ústy kousla do ramene, a zatímco si to místo Enoch třel, spustila: „Ne, nemám toho plné zuby. A je opravdu hloupé, když jsi ve společnosti, kde jsou i dívky, nahý a nemáš pro to důvod.“

„Ach, třesky plesky,“ řekl Millard. „Vadí to ještě někomu?“

Všechny dívky zvedly ruku.

Millard si vzdychl. „Dobrá tedy. Budu se snažit, abych byl vždy řádně oblečen, aby se někdo neznepokojoval kvůli základním biologickým faktům.“

***

Mluvili jsme a mluvili. Měli jsme toho tolik co dohánět. Rychle jsme vklouzli do přátelské atmosféry, jako bychom se neviděli jen několik dní, a přitom to bylo skoro šest týdnů. Během té doby se toho hodně odehrálo – tedy jim – i když já jsem dostával aspoň občas zprávy v dopisech, které mi posílala Emma. Střídali se v líčení dobrodružství, která zažili při zkoumání podivných míst Panloopticonem – ačkoli to byly jen předem prozkoumané smyčky, které ymbryny schválily jako bezpečné, protože se nevědělo, co se skrývá za všemi dveřmi Panloopticonu.

Navštívili smyčku v pradávném Mongolsku a sledovali podivného pastýře, který mluvil jazykem ovcí a ovládal své stádo bez hole i bez psa, jen pouhým zvukem svého hlasu. Olivě se nejvíce líbil výlet do smyčky v pohoří Atlas, v severní Africe, kde se v jednom městečku uměli všichni podivní vznášet stejně jako ona. Nad celým městem natáhli sítě, aby se lidé mohli věnovat svým věcem a nemuseli nosit závaží, a oni poskakovali z místa na místo jako akrobati ve stavu beztíže. Oblíbeným místem návštěvy se stala i jedna smyčka v Amazonii – fantastické město v džungli vytvořené ze stromů, kořenů a větví, které byly spleteny dohromady a tvořily tak silnice, mosty a domy. Podivní tu dokázali manipulovat s rostlinami podobně jako Fiona – což bylo pro Hugha tak stresující a zdrcující, že téměř okamžitě ze smyčky pláchl zpět do Ďáblova akru.

„Bylo horko a hmyz byl nesnesitelný,“ řekl Millard, „ale místní obyvatelé byli nesmírně hodní a ukázali nám, jak se vyrábí z rostlin úžasné léky.“

„A chodili na ryby se speciálním jedem, který ryby omráčí, ale nezabije,“ dodala Emma, „takže ty, které chtějí, mohou vytáhnout z vody. Absolutně dokonalé.“

„Byli jsme taky na jiných výletech,“ řekla Bronwyn. „Emi, ukaž Jacobovi svoje fotky!“

Emma vyskočila z gauče, kde seděla vedle mě, a běžela ke svému zavazadlu. Za minutku se vrátila s fotografiemi v ruce a my jsme se shromáždili okolo stojací lampy, abychom si je prohlédli.

„Začala jsem fotit teprve nedávno, a ještě pořád vlastně nevím, jak se to dělá…“

„Nebuď tak skromná,“ řekl jsem. „Pár fotek jsi mi poslala v dopisech a byly skvělé.“

„Uff, zapomněla jsem.“

Emma byla všechno jen ne chlubivá, ale nebála se hovořit o svých úspěších, když šlo o věci, které uměla dobře. Takže skutečnost, že se za své fotografie trochu stydí, znamenala, že má vysoké nároky a bude se je snažit naplnit. Naštěstí pro nás oba – protože jsem neuměl předstírat nadšení – byla přirozeně nadaná. Ale i když jejich kompozice a expozice a všechno ostatní byly dobré (ne že bych byl nějaký expert), skutečně zajímavými je dělal jejich námět. Zajímavými a současně děsivými.

Na první fotografii byl asi tucet lidí jako z doby královny Viktorie, oblečených na piknik, na šíleně šikmých střechách domů, které vypadaly, jako by je roztřískal nějaký rozzuřený obr.

„Zemětřesení v Chile,“ vysvětlovala Emma. „ Vytištěno na nearchivním papíru, který naneštěstí hodně zestárl, když jsme odešli z Ďáblova akru.“

Ukázala další fotografii: vlak vykolejil a převrátil se na bok. Děti – podle všeho podivné – seděly a postávaly všude okolo něj a usmívaly se, jako by šlo o něco velkolepého.

„Vlakové neštěstí,“ řekl Millard. „Převážel nějaké těkavé chemické látky a několik minut poté, co byla pořízena tahle fotka, jsme ustoupili do bezpečné vzdálenosti a sledovali jsme, jak vzplál a hrůzostrašně explodoval.“

„Jaký smysl měly tyhle výlety?“ zeptal jsem se. „Připadá mi to, že byly mnohem méně zábavné než návštěva nějaké super smyčky v Amazonii.“

„Pomáhali jsme Sharonovi,“ odpověděl Millard. „Vzpomínáš si na něho – ten vysoký převozník v dlouhém plášti z Ďáblova akru? Za přátele měl krysy?“

„Jak bych mohl zapomenout?“

„Pracuje na nové, vylepšené verzi své výpravy Hrůzy hladomoru a požárů s využitím smyček Panloopticonu a požádal nás, abychom mu otestovali první verzi. Kromě zemětřesení v Chile a vlakového neštěstí tam je ještě město v Portugalsku, kde prší krev.“

„Vážně?“ nevěřícně jsem zakroutil hlavou.

„Tam jsem nejela,“ řekla Emma.

„Což je dobře,“ řekl Horác. „Naše šaty by byly nezvratně znečištěny.“

„No, zdá se, že vy všichni jste prožívali mnohem více vzrušení než já,“ odtušil jsem. „Myslím, že od chvíle, co jsem vás viděl naposledy, jsem z domu vyšel tak šestkrát.“

„Doufám, že se to změní,“ ozvala se Bronwyn. „Vždycky jsem si přála poznat Ameriku – a hlavně její současnost. Je New York moc daleko?“

„Obávám se, že ano,“ odpověděl jsem.

„Ach jo,“ řekla a ztratila se v čalounění sedačky.

„Ráda bych navštívila Muncie v Indianě,“ řekla Oliva. „V průvodci se píše, že kdo neviděl Muncie, jako by nežil.“

„V jakém průvodci?“

„Podivná planeta: Severní Amerika,“ vysvětlila Oliva a zvedla knížku s roztřepenou zelenou obálkou. „Je to cestovní průvodce pro podivné. Označil Muncie za nejnormálnější americké město šestkrát po sobě. V každém ohledu naprosto průměrné.“

„Ta knížka je neskutečně zastaralá,“ poznamenal Millard. „S největší pravděpodobností k ničemu.“

Oliva ho ignorovala. „Vypadá to, že se tam nikdy nestalo nic neobvyklého či neobyčejného. Nikdy!“

„Ne všichni z nás považují normální lidi za tak zajímavé jako ty,“ řekl Horác. „A kromě toho jsem si jist, že je to město prolezlé podivnými turisty.“

Oliva na sobě neměla olověné boty, a tak proplula nad konferenčním stolkem ke gauči a upustila mi knihu do klína. Byla otevřená na stránce, kde se popisovalo jediné k podivným přátelské ubytování poblíž Muncie – místo nazvané Klaunova ústa ve smyčce na okraji města. Přesně podle jména se jednalo o pokoj uvnitř ohromné sádrové hlavy klauna.

Trochu jsem se zachvěl a knihu jsem zavřel.

„Nemusíme až do Indiany, abychom našli neobvyklá místa,“ řekl jsem. „Spoustu jich tu máme přímo tady, v Englewoodu, věřte mi.“

„Ostatní si můžou dělat, co chtějí,“ řekl Enoch. „Mým jediným plánem pro příštích několik týdnů je spát až do poledne a hřát si nohy v horkém písku.“

„To zní fakt dobře,“ řekla Emma, „Je tu poblíž nějaká pláž?“

„Přes ulici,“ odpověděl jsem.

Emmě se rozzářily oči.

„Nesnáším pláže,“ ozvala se Oliva. „Nemůžu si sundat ty pitomé kovové boty, takže mám po zábavě.“

„Mohli bychom tě přivázat ke skále u břehu,“ napadlo Claire.

„To zní úžasně,“ zabručela Oliva, pak mi vzala z klína Podivnou planetu a odplula do kouta. „Prostě si zajedu vlakem do Muncie a kašlu na vás.“

„Nic takového neuděláš.“ Slečna Peregrinová se vrátila do pokoje. Přemítal jsem, jestli nás namísto obchůzky spíše potají v chodbě neposlouchala. „Vy děti si zasloužíte trochu odpočinku, to jistě, ale naše povinnosti jsou takové, že si zkrátka nemůžeme dovolit příštích několik týdnů jen tak prolelkovat.“

„Cože!“ zvolal Enoch. „Jasně si vzpomínám, jak jste říkala, že jsme tu na dovolené.“

„Na pracovní dovolené. Nemůžeme si dovolit mrhat příležitostí vzdělávat se, kterou nám zdejší pobyt nabízí.“

Při slovu vzdělávat se se pokojem ozvalo nesouhlasné mručení.

„Copak jsme se toho nenaučili už dost?“ zaskuhrala Oliva. „Mám pocit, že se mi rozskočí hlava.“

Slečna Peregrinová vrhla na Olivu varovný pohled a vstoupila elegantně doprostřed pokoje. „Už nechci slyšet ani jedinou námitku,“ řekla. „S tou úžasnou novou svobodou pohybu, kterou jste získali, budete nedocenitelní při rekonstrukci. Při správné přípravě se můžete jednoho dne stát vyslanci ostatních podivných národů. Průzkumníky nových smyček a teritorií. Plánovači a kartografy a vůdci a staviteli – stejně klíčoví pro práci na změně našeho světa, jako jste byli při vítězství nad stvůrami. Copak tohle nechcete?“

„Samozřejmě že ano,“ přisvědčila Emma. „Ale co to má společného s tím, že chceme prázdniny?“

„Než se něčím z toho stanete, musíte se nejprve naučit chápat tento svět. Současnost. Ameriku. Musíte se obeznámit s jejími zvláštnostmi a zvyky a nakonec musíte být schopní vydávat se za normální. Pokud to nedokážete, budete nebezpeční sami sobě i nám všem.“

„Takže vy chcete, abychom… co?“ zeptal se Horác. „Chodili na normalizační hodiny?“

„Ano. Přeji si, abyste se toho naučili co nejvíc, za tu dobu, co tu budete, nejen abyste si opékali mozky na slunci. A náhodou znám velmi schopného učitele.“ Slečna Peregrinová se obrátila na mě a usmála se. „Pane Portmane, zhostil byste se tohoto úkolu?“

„Já?“ podivil jsem se. „Nejsem zrovna odborník na to, co je normální. Proto se mezi vámi cítím tak dobře.“

„Slečna Pé má pravdu,“ řekla Emma. „Jsi na tu práci dokonalý. Prožil jsi tu celý svůj život. Vyrůstal jsi a myslel sis, že jsi normální, ale jsi jeden z nás.“

„No, příštích několik týdnů jsem měl strávit v polstrované místnosti,“ řekl jsem, „ale teď, když k tomu nedojde, snad bych vás mohl pár věcí naučit.“

„Hodiny normalizace!“ zvolala Oliva. „Páni, to je psina!“

„Máme toho opravdu hodně,“ pokračoval jsem. „Odkud začneme?“

„Až ráno,“ řekla slečna Peregrinová. „Připozdívá se a měli bychom si všichni najít nějaké lůžko.“

Měla pravdu – byla skoro půlnoc a moji přátelé zahájili svůj den v Ďáblově akru před třiadvaceti hodinami (a sto třiceti – nebo tak nějak – lety). Všichni jsme byli vyčerpaní. Každému jsem našel místo na spaní – v pokojích pro hosty, na rozkládacích gaučích, v hromadě pokrývek v místnosti na úklidové potřeby pro Enocha, který nejraději spal ve tmě a jako v hnízdě. Slečně Peregrinové jsem nabídl postel svých rodičů, protože oni v ní spát nebudou, ale odmítla. „Děkuji za nabídku, ale ať se o ni podělí Bronwyn a slečna Bloomová. Já budu dnes v noci hlídat.“ Hodila po mně vědoucím pohledem, který říkal: A nejen dům. Dalo mi hodně práce, abych neobrátil oči v sloup. Nemusíte si dělat starosti, řekl jsem málem, Emma a já na to jdeme pomalu. Ale co je jí do toho? Tak mě to naštvalo, že jakmile odešla, aby uložila Olivu a Claire do postele, vyhledal jsem Emmu a zeptal jsem se jí: „Nechceš vidět můj pokoj?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. Vykradli jsme se do chodby a po schodech nahoru.

***

Slyšel jsem, jak se hlas slečny Peregrinové line z přízemí, z jednoho z pokojů pro hosty. Zpívala něžnou a smutnou ukolébavku. Jako všechny podivné ukolébavky byla i tato tklivá a dlouhá. Tentokrát šlo o legendu o dívce, která se přátelila jen s duchy. Znamenalo to, že máme pro sebe přinejmenším několik minut, než začne slečna Peregrinová Emmu hledat.

„Mám tam trochu nepořádek,“ varoval jsem Emmu.

„Spávala jsem v domově s dvěma tucty dívek,“ upozornila mě. „Mě hned tak něco nešokuje.“

Vyběhli jsme po schodech do mého pokoje. Rozsvítil jsem. Emma otevřela pusu.

„Co je to za krámy?“

„Ach,“ řekl jsem. „Dobře.“ Přemýšlel jsem, zda jsem neudělal chybu. Vysvětlováním, co je v mém pokoji, strávíme čas, který jsme mohli věnovat muchlování.

Nemám krámy. Mám sbírky. A mám jich hodně, jsou všude na policích, které lemují celý pokoj. Neřekl bych o sobě, že hromadím zbytečnosti – a nejsem ani hamoun – ale sbírání věcí mi pomáhalo překonat osamělost, když jsem byl malý. Když je vaším nejlepším kamarádem pětasedmdesátiletý děda, trávíte hodně času tím, co dělávají dědové, a v našem případě to byly návštěvy garážových prodejů každé sobotní dopoledne. (Dědeček Portman byl možná válečným hrdinou podivných a sakramentsky dobrý lovec netvorů, ale jen pár věcí ho vzrušovalo víc než smlouvání o cenu.)

V každé garáži jsem si mohl vybrat jednu věc, která stála méně než padesát centů. Vynásobte to několika garážovými prodeji za víkend a pochopíte, jak jsem během desetiletí nashromáždil ohromný počet starých gramodesek, laciných detektivek s bláznivými obálkami, humoristických časopisů a ostatních věcí, které byly objektivně harampádí, ale stejně jsem si je vystavil na policích jako poklady. Rodiče mě opakovaně žádali, abych ten počet zredukoval a většinu těch věcí vyhodil, ale i když jsem se o to párkrát ne příliš nadšeně pokusil, nikdy jsem se nedostal daleko – dům byl tak veliký, moderní a prázdný, že se u mě rozvinul určitý strach z prázdného prostoru, takže když šlo o jedinou místnost v domě, kde jsem si mohl žít po svém, přál jsem si, aby byl raději plný. Což byl důvod, proč jsem – navíc k těm přeplněným policím – vytapetoval jednu stěnu až po strop mapami a druhou obaly z vinylových desek.

„Teda páni! Ty musíš mít opravdu rád hudbu!“ Emma ode mě odběhla ke stěně – té s obaly alb, které ji pokrývaly jako šupiny. Začal jsem tu rušivou dekoraci nesnášet.

„To snad každý, ne?“ namítl jsem.

„Ne každý si s nimi vytapetuje zeď.“

„Mám rád hlavně starší muziku,“ řekl jsem.

„Ach, já taky,“ řekla. „Nemám ráda ty nové skupiny a jejich vyřvávající kytary a dlouhé vlasy.“ Zvedla desku Meet the Beatles! A pokrčila nos.

„Tahle deska vyšla tak… asi před padesáti lety?“

„Jak jsem říkala. Nikdy ses ale nezmínil, že máš muziku tak rád.“ Procházela se okolo zdí, rukou hladila gramodesky, všechno si prohlížela. „Spoustu věcí o tobě nevím, ale chci se je dozvědět.“

„Vím, jak to myslíš,“ řekl jsem. „Mám pocit, že se po některých stránkách známe moc dobře, ale po jiných zase, jako bychom se právě seznámili.“

„Na naši omluvu je třeba říct, že jsme toho měli oba docela dost, jak jsme se snažili nezahynout, osvobodit všechny ty ymbryny a tak. Ale teď máme čas.“

Máme čas. Kdykoliv jsem zaslechl ta slova, v hrudi se mi rozvinul elektrizující pocit.

„Přehraj mi jednu,“ poprosila Emma a kývla hlavou směrem ke zdi. „Kteroukoliv, kterou máš nejradši.“

„Ani nevím, jestli mám nějakou nejradši,“ odpověděl jsem. „Je jich tolik.“

„Chci si s tebou zatančit. Vyber nějakou, na kterou se dá tancovat.“

Usmála se a začala si znovu prohlížet věci v pokoji. Chvilku jsem přemýšlel, pak jsem vytáhl Harvest Moon od Neila Younga. Sundal jsem z alba obal, položil je na talíř a opatrně umístil jehlu do mezery mezi třetí a čtvrtou písní. Ozvalo se zapraskání a pak začal hrát sladce tesklivý titulní song. Doufal jsem, že se ke mně připojí uprostřed pokoje, kde jsem udělal trochu místa, abychom mohli tančit. Ale ona přešla ke stěně s mapami. Byly tam jedna na druhé, celé vrstvy – mapy světa, mapy měst, mapy metra, přeložené mapy, které jsem vytrhl z prostředka starých výtisků časopisu National Geographic.

„Jsou úžasné, Jacobe.“

„Trávil jsem spoustu času představami, že jsem někde jinde,“ vysvětloval jsem jí.

„Já taky.“

Přišla k mé posteli, která stála u zdi a byla obklopena mapami. Vylezla si na prošívanou přikrývku, aby si je prohlédla.

„Občas si připomenu, že je ti teprve šestnáct,“ řekla. „Skutečně šestnáct. A nějak mi to nejde do hlavy.“

Otočila se a udiveně se na mě podívala.

„Proč jsi to řekla?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Je to prostě zvláštní. Nevypadáš na pouhých šestnáct.“

„A ty nevypadáš na devadesát osm.“

„Je mi teprve osmdesát osm.“

„Aha, jasně, určitě vypadáš na osmdesát osm.“

Smála se a zavrtěla hlavou, pak se znovu zahleděla na zeď.

„Pojď sem,“ poprosil jsem. „Zatancuj si se mnou.“

Zdálo se, že neslyší. Dostala se k nejstarší části mé stěny s mapami – k mapám, které jsem dělal se svým dědečkem, když mi bylo osm nebo devět, všechno se překreslovalo z milimetrového papíru na pauzák. Strávili jsme jejich kreslením nejeden dlouhý letní den, vymýšleli jsme kartografické symboly, kreslili zvláštní tvory na okraje, někdy jsme přepisovali jména skutečných míst jmény, která jsme si vymysleli. Když jsem si uvědomil, na co tak zírá, srdce mi trochu povadlo.

„To je Abeův rukopis?“ zeptala se.

„Dělali jsme spolu nejrůznější projekty. Byl to prostě můj nejlepší kamarád.“

Emma přikývla. „Můj taky.“ Prstem obkreslovala některá slova, která napsal – Jezero Okeechobee – pak se otočila a slezla z postele. „Ale to je už dávno.“

Přišla ke mně, vzala mě za ruce a položila si hlavu na moje rameno. Začali jsme se kolébat do rytmu.

„Omlouvám se,“ řekla. „Překvapilo mě to.“

„To je v pořádku. Byli jste spolu tak dlouho. Ale teď jsi tady…“

Cítil jsem, jak vrtí hlavou. Nezkazme to. Ruce jí vyklouzly z mých a chytila mě kolem pasu. Opřel jsem si bradu o její čelo.

„Pořád si představuješ, že jsi někde jinde?“ zeptala se.

„Už ne,“ odpověděl jsem. „Poprvé za dlouhou dobu jsem šťastný tam, kde jsem.“

„Já taky,“ řekla, zvedla hlavu z mého ramene a já jsem ji políbil.

Tančili jsme a líbali jsme se, dokud písnička neskončila. Pokoj zaplnilo jemné praskání a my jsme tančili dál, protože jsme nebyli připraveni na to, že tento okamžik skončí. Snažil jsem se zapomenout na to, jak zvláštní obrat události nabraly a jak jsem se cítil, když vzpomněla mého dědečka. Něčím procházela a bylo to v pořádku. I když jsem tomu nerozuměl.

Řekl jsem si, že pro tuto chvíli záleží jen na tom, že jsme spolu a v bezpečí. Pro tuto chvíli to stačí. Bylo to víc, než co jsme kdy měli. Nebyly tu žádné hodiny odpočítávající k okamžiku, kdy Emma uvadne a změní se v prach. Nebyly tu žádné bombardéry, které by měnily svět okolo nás v požářiště. Nebyl tu žádný netvor číhající za dveřmi. Nevěděl jsem, co nám budoucnost přinese, ale pro tu chvíli stačilo jen věřit, že nějakou budoucnost máme.

Zaslechl jsem, jak slečna Peregrinová dole hovoří. To byl pro nás signál.

„Tak zase zítra,“ zašeptala mi do ucha. „Dobrou noc, Jacobe.“

Ještě jednou jsme se políbili. Bylo to jako elektrický výboj a celé tělo mi brnělo. Pak vyklouzla ze dveří a poprvé od chvíle, co moji přátelé přijeli, jsem zůstal sám.

***

Tu noc jsem skoro nespal. Nebylo to ani tak kvůli Hughovi, který nahlas chrápal na hromadě dek v mém pokoji na podlaze, ale spíš kvůli zvonění v mé hlavě, která teď byla plná nejistoty a vzrušujících nových nadějí. Když jsem odešel z Ďáblova akru, abych se vrátil domů, bylo to proto, že jsem dospěl k názoru, že dokončím školu a chci mít ve svém životě rodiče. Připadalo mi, že jsou to dost důležité cíle na to, abych v Englewoodu ještě pár let vydržel. Bylo mi ale jasné, že doba mezi současností a maturitou bude zvláštním druhem mučení, zejména když Emma a moji přátelé budou trčet ve smyčkách kdesi na druhé straně Atlantiku.

Druhého dne ráno jsem se probudil se staženým žaludkem. Byl jsem si jist, že to všechno byl jenom sen. Abych se připravil na zklamání, sešel jsem dolů a napolo jsem čekal, že tam najdu připravená svoje zavazadla a že moji strýcové budou opět hlídat dveře, abych neutekl. Namísto toho mě uvítal obraz podivné domácí pohody.

Přízemí znělo veselou konverzací a teplou vůní vařeného jídla. Horác se poflakoval v kuchyni, zatímco Emma a Millard prostírali stůl. Slečna Peregrinová si pohvizdovala a otevírala okna, aby vpustila dovnitř čerstvý ranní vánek. Viděl jsem, jak se venku na dvoře honí Oliva, Bronwyn a Claire – Bronwyn chytila Olivu a vyhodila ji šest metrů do vzduchu, Oliva se smála jako blázen, když se snášela dolů poloviční rychlostí, tíha jejích bot právě tak stačila potlačit její přirozenou schopnost se vznášet. Hugh a Enoch seděli v obýváku přilepení na televizor. Fascinovaně sledovali reklamu na prací prostředek. Byl to tak skvělý pohled, jaký jsem si neuměl ani představit, a dlouho jsem stál bez povšimnutí na konci schodiště a všechno to vnímal. Během jediné noci se mým přátelům podařilo udělat z našeho domu šťastnější a útulnější místo, než jakým byl po celá ta léta, kdy jsem tu žil s rodiči.

„Jsem ráda, že jsi tu!“ zazpívala slečna Peregrinová a vytrhla mě z mého snění.

Emma spěchala za mnou. „Co je?“ ptala se. „Zase se ti točí hlava?“

„Jen si užívám ten pohled,“ řekl jsem, pak jsem si ji přitáhl blíž a políbil ji. Objala mě a polibek mi vrátila. Najednou jsem cítil, jak můj mozek zaplavuje teplo, a zdálo se mi, že jsem mimo svoje tělo, jako bych vzlétl ke stropu a díval se dolů na tu něžnou, krásnou tvář této okouzlující dívky, na své přátele a na celý ten radostný výjev, a přemítal jsem, jak se tak dokonalá chvíle objevila v mém životě.

Polibek skončil příliš brzy – ale dřív než si někdo v pokoji mohl všimnout, co se stalo – vzali jsme se za ruce a šli do kuchyně.

„Jak dlouho jste vzhůru?“ zeptal jsem se.

„Ach, už celé hodiny,“ řekl Millard, který nesl do jídelny pekáč sušenek. „Máme dost problémy se změnou smyčkových pásem.“

Všiml jsem si, že je zcela oblečený. Měl na sobě švestkově modré kalhoty, lehký svetr a šátek okolo krku.

„Dnes ráno jsem ho oblékl já,“ řekl Horác a vystrčil hlavu z kuchyně. „Je vcelku nepolíbený, pokud jde o módu.“ Horác měl na sobě zástěru, pod ní bílou košili s límečkem, kravatu a kalhoty s puky – což skoro určitě znamenalo, že musel vstávat extra brzy už jen proto, aby si vyžehlil šaty.

Omluvil jsem se a šel jsem se podívat na svou rodinu do garáže. Stále spali, přesně tak, jak jsem od nich odešel. V noci skoro ani nezměnili pozici. Pak mě napadlo něco nepříjemného. Běžel jsem k autu a podržel každému z nich chvíli ruku před nosem. Když jsem se ujistil, že jsou naživu, vrátil jsem se ke svým přátelům.

Všichni seděli u stolu, kterému moji rodiče říkali „parádní“, u dlouhé desky z černého skla v naší skoro nepoužívané slavnostní jídelně. Tohle místo jsem si spojoval s prkenným chováním a s nepříjemnou konverzací, protože se používalo, jen když přijeli příbuzní na svátky anebo když se mnou chtěli rodiče probrat „něco důležitého“, což byla obvykle přednáška o mých známkách, špatném chování, o přátelích či o tom, že žádné nemám, atd. Bylo proto skvělé najít tuto místnost plnou jídla, přátel a smíchu.

Vklínil jsem se na místo vedle Emmy. Horác okázale odhalil podnosy s jídlem, které připravil.

„Dnes ráno máme pain perdu, brambory à la royal, viennoiserie francouzského pečiva a ovesnou kaši se zkaramelizovaným ovocem!“

„Horáci, ty se překonáváš,“ zvolala Bronwyn s plnou pusou.

Talíře se zaplnily a zazněly díky. Měl jsem takovou chuť do jídla, že mě napadlo zeptat se, odkud všechny ty potraviny pocházejí, až po několika minutách.

„Možná že se přemístily z regálů obchodu v ulici a možná že ne,“ odpověděl Millard.

Zastavil jsem se uprostřed sousta. „Ty jsi tohle všechno ukradl?“

„Millarde!“ zvolala slečna Peregrinová. „Co kdyby tě chytili?“

„Nemožné, jsem šéf-zloděj,“ odpověděl. „Je to moje třetí nejpůsobivější dovednost, hned po mé extrémní inteligenci a téměř dokonalé paměti.“

„Ale v obchodech teď mají kamery,“ namítl jsem. „Jestli tě mají na videozáznamu, mohl by z toho být velký problém.“

„Ále,“ opáčil Millard. Zdálo se, že ho náhle uchvátil karamelizovaný kousek broskve napíchnutý na vidličce.

„Velmi působivá zlodějna,“ poznamenal Enoch. „Cože je ta tvoje nejpůsobivější dovednost?“

Slečna Peregrinová odložila stříbrný příbor a luskla prsty. „Dobrá, děti. Okrádání normálních přidáváme na seznam toho, co se nesmí.“

Všichni nesouhlasně zabručeli.

„Myslím to vážně!“ řekla slečna Peregrinová. „Kdyby nás měla navštívit policie, byla by to nemalá nepříjemnost.“

Enoch se teatrálně sesul do křesla. „Přítomnost je děsně otravná. Vzpomínáte, jak snadno jsme si poradili se vším ve smyčce?“ Udělal si čáru přes krk: „Šmyk! Sbohem, otravný normální!“

„Už nejsme v Cairnholmu,“ připomněla slečna Peregrinová, „a tohle není hra na Nálet na vesnici. To, co provedete tady, má reálné a trvalé důsledky.“

„Jen jsem si dělal legraci,“ zabručel Enoch.

„Ne, nedělal,“ sykla Bronwyn.

Slečna Peregrinová zvedla ruku na znamení ticha. „Jak zní naše nové pravidlo?“

„Nesmíme krást,“ opakovaly děti sborem bez stopy nadšení.

„A?“

Uběhlo pár sekund. Ředitelka se zamračila.

„Nesmíme zabíjet normální?“ zkusila Oliva.

„Správně. Žádné zabíjení kohokoliv z přítomnosti.“

„A co když budou opravdu protivní?“ zeptal se Hugh.

„Na tom nesejde. Nesmíš je zabít.“

„Bez vašeho svolení,“ doplnila Claire.

„Ne, Claire,“ vyštěkla slečna Peregrinová. „Vůbec žádné zabíjení.“

„Ach jo, tak dobře,“ řekla Claire.

Kdybych je tak dobře neznal, mohl by mi z toho hovoru běhat mráz po zádech. Byla to drsná připomínka toho, kolik se toho musí naučit o životě v přítomnosti. Což mi připomnělo…

„Kdy chcete začít s normalizačními lekcemi?“ zeptal jsem se.

„Co třeba dneska?“ řekla Emma dychtivě.

„Hned teď!“ přidala se Bronwyn.

„Čím mám začít? Co chcete vědět?“

„Co tak doplnit naše vědomosti o posledních pětasedmdesát let nebo tak nějak,“ navrhl Millard. „Dějiny, politika, hudba, populární kultura, poslední úspěchy vědy a techniky…“

„Spíš jsem měl na mysli naučit vás mluvit tak, aby se nepoznalo, že jste z roku 1940, a přecházet přes ulici tak, aby vás nic nezabilo.“

„Předpokládám, že i to je důležité,“ souhlasil Millard.

„Já chci jít ven,“ řekla Bronwyn. „Jsme tu od včerejška a zatím jsme se jenom plazili smradlavou bažinou a v noci jeli autobusem.“

„Jasně!“ přidala se Oliva. „Chci vidět americké město. A místní letiště. A továrnu na tužky! Četla jsem úžasnou knížku o továrnách na tužky…“

„No tak, no tak,“ uklidňovala je slečna Peregrinová. „Dneska se na žádnou velkou expedici nevydáme, takže si to vyžeňte z hlavy. Nejdříve se musíme naučit chodit a teprve pak běhat, a vzhledem k našim omezeným možnostem transportu se zdá chůze jako to správné. Pane Portmane, je tu poblíž nějaké méně obydlené místo, kde bychom se mohli procházet? Nechci, aby se děti setkaly s normálními, dokud nezískají více praxe.“

„Je tady pláž,“ řekl jsem. „V létě je tam docela mrtvo.“

„Skvělé,“ řekla slečna Peregrinová. Poslala děti, aby se převlékly. „Chci vidět, že se chráníte před sluníčkem!“ volala za nimi. „Klobouky! Slunečníky!“ Chystal jsem se jít taky převléct, když jsem pocítil, že se vracejí moje obavy.

„Co uděláme s mou rodinou?“ zeptal jsem se.

„Dostali takovou dávku prachu, že budou spát až do odpoledne,“ odpověděla. „Ale pro všechny případy tu někoho necháme, aby na ně dohlédl.“

„Dobrá, ale co pak?“

„Myslíte, až se probudí?“

„Ano. Jak jim mám vysvětlit… vás?“

Usmála se. „To ponechám, pane Portmane, zcela na vašem rozhodnutí. Ale pokud chcete, můžeme probrat strategii cestou.“

***

Dovolil jsem svým přátelům, aby prohrabali skříně a našli si oblečení vhodné na pláž, protože žádné neměli a bylo opravdu zvláštní vidět je, jak se za pár minut vracejí oblečení v moderních outfitech. Olivě a Claire nic nepadlo, a tak jen doplnily své oblečení širokými slamáky a tmavými brýlemi, takže vypadaly jako celebrity, které se snaží uniknout paparazziům. Millard na sobě neměl nic kromě krému, který si napatlal na tvář a na ramena, takže se podobal kráčející šmouze. Bronwyn si oblékla top s květinovým vzorem a pokrčené lněné kalhoty, Enoch někde vylovil koupací šortky a staré tričko a Horác vypadal jako absolutní konzervativec v modrém roláku a khaki plátěných kalhotách s ohrnutými nohavicemi. Jediný, kdo se nepřevlékl, byl Hugh. Stále bez nálady a jako tělo bez duše se nabídl, že zůstane doma a dá pozor na moje rodiče. Dal jsem mu strýcův telefon, nastavil svoje číslo a ukázal mu, jak mi má zavolat, kdyby se začali budit.

Pak vešla do místnosti slečna Peregrinová a všichni vzdychli. Měla na sobě top lemovaný třásněmi a s odhalenými rameny, kapri kalhoty s tropickým vzorem, sluneční ‚pilotky‘, uprostřed růžového slunečního stínítka vykukovaly její vlasy věčně vyčesané nahoru. Trochu mě vyvedlo z rovnováhy, když jsem ji spatřil v máminých šatech, ale vypadala naprosto normálně, o což jí, jak si myslím, šlo.

„Vypadáte tak moderně!“ zacukrovala Oliva.

„A divně,“ dodal Enoch a nakrabatil nos.

„Musíme být mistry převleků, pokud máme existovat v různých světech,“ řekla slečna Peregrinová.

„Bacha, slečno Pé, půjdou po vás všichni svobodní mládenci!“ řekla Emma, když vkráčela dovnitř.

„Zrovna ty máš co vykládat!“ komentovala ji Bronwyn. „Páni, dejte si pozor, kluci!“

Otočil jsem se na ni a dech mi zůstal trčet v krku. Měla na sobě jednodílné plavky se sukénkou, která sahala do půli stehen. Ani zdaleka to nebudilo pohoršení, ale byla to ta nejvíc odhalující věc, jakou jsem na ní kdy viděl. (Teda ta má nohy!) Věděl jsem to od chvíle, kdy jsem ji potkal, ale Emma Bloomová byla k uzoufání krásná a já jsem se musel vědomě kontrolovat, abych na ni necivěl.

„Ále, pšt,“ řekla Emma, pak si všimla, jak koukám, a usmála se. Ten úsměv – můj bože – ten mě rozsvítil zevnitř.

„Pane Portmane.“

Obrátil jsem se ke slečně Peregrinové, můj omámený úsměv se pomalu rozpouštěl.

„Jo, prosím?“

„Jste připraven? Anebo jste zcela paralyzovaný?“

„Ne, je mi dobře.“

„To se vsadím, že jo,“ zahihňal se Enoch.

Dloubl jsem do něj ramenem, když jsem se oddělil od davu. Pak jsem otevřel vchodové dveře a vyvedl své podivné přátele ven do světa.

***

Žil jsem na ostrově zvaném Needle Key: pět mil od barů přeplněných turisty a nábřežních domů s mostem na obou koncích, který byl rozdělen napůl vinoucí se uličkou s převislými fíkovníky. Byl to ostrov jen díky dlouhému vodnímu příkopu, který nás dělil od pevniny vzdálené asi tři sta padesát metrů. Za odlivu jste ho mohli přejít a voda vám nesahala ani do pasu. Domy boháčů stály naproti Zálivu, zbytek vyhlížel na zátoku Lemon Bay, která byla v klidných ránech opravdu moc pěkná. Proplouvaly po ní plachetnice a okolo břehů lovily volavky něco k snídani. Bylo to bezpečné a příjemné místo pro děti a asi bych měl být za ně vděčnější, ale celé mládí jsem bojoval s pocitem – nejprve se jen vtíral a pak byl všudypřítomný – že patřím někam jinam, že mi začíná měknout mozek a že jestli tu zůstanu jen jeden den po maturitě, rozpustí se úplně a vyteče mi z uší.

Zůstali jsme skrytí za živým plotem na konci příjezdové cesty, dokud kolem neprojela všechna auta na doslech, a pak jsme uháněli přes cestu na pěšinu, záměrně zanedbanou a zarostlou mangrovníky, aby ji turisté nenašli. Asi po jedné či dvou minutách prodírání se křovisky se pěšina otevřela a spatřili jsme hlavní atrakci Needle Key – dlouhou světle písčitou pláž a záliv, smaragdově zelený a táhnoucí se do nekonečna.

Zaslechl jsem několik zalapání po dechu. Moji přátelé už pláže viděli – většinu svého nepřirozeně dlouhého života prožili na ostrově – ale málokdy viděli pláž tak krásnou, s vodou, která byla klidná jako hladina jezera, plochu prachově bílého písku, která se jemně zatáčela a lemovaly ji palmy. Tahle panenská příroda byla jediným důvodem, proč asi dvacet tisíc lidí žilo ve městě, které bylo jinak zapadákovem. Ve chvílích, jako byla tato, kdy stálo slunce vysoko na obloze a jemný vánek odháněl horko, jste se jim nemohli divit.

„Panečku, Jacobe,“ vydechla slečna Peregrinová a nadechla se zhluboka. „Máte tu malý ráj!“

„To je Tichý oceán?“ zeptala se Claire.

Enoch odpověděl pohrdavě: „Tohle je Mexický záliv. Tichý oceán je na opačném konci kontinentu.“

Procházeli jsme se po pláži, menší děti kolem nás pobíhaly a sbíraly škeble, my ostatní jsme si užívali přírody a slunce. Zpomalil jsem, abych srovnal krok s Emmou, a vzal jsem ji za ruku. Podívala se na mě a usmála se. Oba jsme najednou vzdychli a pak jsme se oba rozesmáli. Chvíli jsme se bavili o pláži a jak je pěkná. Toto téma jsme ale brzy vyčerpali. Zeptal jsem se pak ostatních, jak se jim žilo v Ďáblově akru. Slyšel jsem jen o jejich výletech z Akru prostřednictvím Panloopticonu, ale určitě toho prožili víc než jen cestování.

„Cestování je klíčové pro rozvoj člověka,“ řekla slečna Peregrinová nezvykle nejistým tónem. „Dokud necestuje, je i ten největší vzdělanec ignorant. Je důležité, aby se děti dozvěděly, že naše společnost není středem podivného vesmíru.“

Slečna Peregrinová mi vysvětlila, že kromě těchto příležitostných exkurzí se ona a další ymbryny velmi snažily vytvořit pro své chráněnce stabilní prostředí. Stejně jako moji přátelé byla většina z nich vytržena ze smyček, v nichž prožili větší část svého života. Některé smyčky zkolabovaly a zmizely navždy. Mnozí přišli o své kamarády při útocích netvorů, byli zraněni anebo utrpěli jiná traumata. A i když Ďáblův akr, špinavý, chaotický a se svou historií jako centra Caulova impéria zla nebyl ideálním místem pro uzdravení se z traumat, ymbryny udělaly, co bylo v jejich silách, aby z něj vytvořily útočiště. Děti-uprchlíci a s nimi řada podivných dospělých, kteří unikli před terorem stvůr, zde našli svůj nový domov. Založili novou akademii, kde každý den přednášely a diskutovaly ymbryny, pokud měly čas, a podivní dospělí, odborníci v různých oblastech, pokud ymbryny vyučovat nemohly.

„Občas se vám to může zdát nudné,“ řekl Millard. „Ale je příjemné být mezi učenci.“

„Je to nudné jenom proto, že si myslíš, že toho víš víc než učitelé,“ poznamenala Bronwyn.

„Pokud to nejsou ymbryny, obvykle toho opravdu vím víc,“ odpověděl Millard. „A ymbryny teď skoro pořád nemají čas.“

Slečna Peregrinová řekla, že se zabývají „statisícem nepříjemných úkolů“, z nichž většina měla co do činění s úklidem po stvůrách.

„Zanechaly po sobě děsný binec,“ pokračovala. Byl to doslova binec – areál stvůr zničený v bitvě, smyčky, které stvůry poškodily, ale ne zcela zničily. Ještě horší byla vlna poškozených a ohrožených lidí, které za sebou nechaly, jako třeba na ambrózii závislých podivných z Ďáblova akru. Potřebovali se léčit ze závislosti, ale ne všichni chtěli léčbu podstoupit dobrovolně. Pak tu byla ožehavá otázka, komu z nich se dá věřit. Mnozí se stvůrami kolaborovali, někteří pod nátlakem, jiní dobrovolně a až tak, že se jevili jako záludní, dokonce velezrádní. Bylo nezbytné zahájit soudní procesy. Justiční systém podivných, který byl schopen zvládnout nanejvýš několik případů ročně, se rychle rozšiřoval, aby dokázal zvládnout desítky procesů, z nichž většina ještě ani nezačala. Do začátku soudního jednání sedí obvinění pěkně v chládku ve vězení, které Caul vybudoval pro oběti svých krutých experimentů.

„A když se zrovna nezabýváme všemi těmi nepříjemnostmi,“ pokračovala slečna Peregrinová, „zasedá Rada ymbryn. Zasedáme celé dny až do noci.“

„O čem jednáte?“ zeptal jsem se.

„O budoucnosti,“ odpověděla škrobeně.

„Autorita Rady se začíná zpochybňovat,“ vložil se do hovoru Millard. Obličej slečny Peregrinové ztuhl. Millard si toho nevšímal a pokračoval. „Někteří lidé říkají, že je čas změnit způsob, jakým si vládneme. Že systém ymbryn je zastaralý, vhodnější pro dřívější časy. Že svět se změnil a my se musíme změnit s ním.“

„Nevděční hajzli,“ řekl Enoch. „Zavřít je do lochu společně se zrádci, to říkám já.“

„No tak, právě tohle je špatně,“ řekla slečna Peregrinová. „Ymbryny vládnou na základě lidového souhlasu. Každému musí být dovoleno sdělit svůj názor, byť by byl pomýlený.“

„V čem s vámi nesouhlasí?“ zeptal jsem se.

„Třeba v tom, zda pokračovat a žít nadále ve smyčkách,“ ozvala se Emma.

„Copak většina podivných v nich žít nemusí?“ podivil jsem se.

„Ano, musí – pokud se nepokusíme o kolaps smyčky velkého rozsahu,“ řekl Millard, „jako byl ten, který resetoval naše vnitřní hodiny. To jistě vzbudilo rozruch.“

„Způsobilo to mezi lidmi závist, to je to,“ řekla Emma. „Co všechno mi jenom řekli lidé, když se dozvěděli, že sem jedeme na delší návštěvu! Byli zelení závistí.“

„Ale v té kolabující smyčce jsme mohli klidně zahynout,“ namítl jsem. „Je to příliš nebezpečné.“

„To je pravda,“ souhlasil Millard, „aspoň, dokud se v procesu kolapsu smyčky nebudeme lépe orientovat. Pokud to skutečně vědecky podložíme, bylo by možné bezpečně opakovat to, co se nám stalo.“

„Ale to může trvat dlouho,“ řekla slečna Peregrinová, „a někteří podivní nejsou ochotní čekat. Jsou životem ve smyčkách tak unavení, že jsou připraveni riskovat i život.“

„Úplné šílenství,“ řekl Horác. „Neměl jsem ponětí, kolik popletených podivných existuje, dokud jsme s nimi nežili společně v Akru, bok po boku.“

„Nejsou ani z poloviny tak střelení jako ti z Nového světa,“ řekla Emma a jen při zmínce jejich jména si slečna Peregrinová povzdychla. „Chtějí se promíchat s normálními.“

„Nemluv mi o těch bláznech!“ ozval se Enoch. „Myslí si, že svět se stal tak otevřeným a tolerantním místem, že se můžeme klidně přestat skrývat – Ahoj, světe! My jsme podivní a jsme na to hrdí! – jako by nás všechny neupálili na hranici, stejně jako za starých časů.“

„Jsou mladí, to je všechno,“ poznamenala slečna Peregrinová. „Neprožili hon na čarodějnice ani panický strach a z toho plynoucí odpor k podivným.“

„Jsou nebezpeční,“ řekl Horác a nervózně si ďobal do rukou. „Co když provedou něco lehkomyslného?“

„Měli bychom je taky strčit do lochu,“ řekl Enoch. „To je můj názor.“

„A právě proto nejsi v Radě, drahý,“ řekla slečna Peregrinová. „Tak, a to už stačilo. Politika je to poslední, o čem bych se chtěla bavit, když je tak krásně.“

„Poslouchejte, poslouchejte,“ zvolala Emma. „na co mám na sobě tyhle plavky, když nejdeme do té zatracené vody?“

„Kdo bude poslední, je záprtek!“ vykřikla Bronwyn a pak se rozběhla. Všichni utíkali k vodě a závodili, kdo tam bude dřív.

Slečna Peregrinová a já jsme stáli a pozorovali je – myslel jsem na jiné věci a neměl jsem chuť plavat. Ale slečna Peregrinová, navzdory našemu rozhovoru o potížích a komplikacích, nevypadala ani trochu sklíčeně. Měla toho hodně, ale její problémy – aspoň ty, o kterých jsem věděl – se týkaly výchovy, léčení a svobody. A to bylo něco, za co může být člověk vděčný.

***

„Jacobe, pojď za námi!“

Emma na mě křičela ze břehu a držela v ruce mořskou hvězdici, kterou vylovila z vln. Někteří z mých přátel cákali kolem sebe na mělčině, jiní skočili rovnou do vody a plavali. Záliv byl v létě teplý jako voda ve vaně, vůbec ne jako rozbouřený Atlantik, který omýval útesy Cairnholmu. „Je to úžasné!“ křičel Millard, jeho tělo v moři vytvářelo vakuum ve tvaru lidské postavy. Dokonce Oliva si to užívala, i když při každém kroku zapadla do písku metr hluboko.

„Jacobe!“ volala Emma a mávala na mě, jak se pohupovala na vlnách.

„Mám džínsy!“ zavolal jsem na ni, což byla pravda, ale ve skutečnosti jsem byl rád, že je mohu jen sledovat. Bylo příjemné pozorovat kamarády, jak si to tu užívají. Cítil jsem, že to rozpouští kus ledu, který byl spojen s mou představou domova. Chtěl jsem, aby si tohle mohli dopřávat, kdykoliv se jim zachce – tenhle prostý klid – a možná je způsob, jak by to šlo.

Právě jsem přišel na to, jak jednat s rodiči. Bylo to tak jednoduché, že nevím, proč mě to nenapadlo dřív. Nemusím si vymýšlet nějakou neprůstřelnou lež. Nepotřebuji pečlivě vypracovat nějakou story. Příběhy si mohou odporovat a lež může vyjít najevo, a i kdyby ne, neustále bychom chodili kolem mých rodičů po špičkách, pořád nesví z toho, aby si nevšimli něčeho podivného, aby nezačali vyšilovat a nerozbili náš prostý klid na kousky. Navíc, donekonečna před nimi skrývat, kdo jsem, by bylo vyčerpávající, hlavně teď, kdy můj normální a podivný život spolu kolidovaly. Jádrem je toto: Moji rodiče nejsou zlí lidé. Nezneužívali mě ani mě nezanedbávali. Jenom mi nerozuměli a já myslím, že si zaslouží šanci se o to pokusit.

A tak jim řeknu pravdu. Když jim ji odhalím postupně a dostatečně ohleduplně, možná to pro ně nebude příliš traumatizující. Když se seznámí s mými přáteli v klidném prostředí, poznají jednoho po druhém a o podivnostech mých přátel se dozvědí až poté, co je trochu poznají, možná to půjde. Proč ne? Můj táta je otec a syn podivných. Jestli je nějaký normální člověk schopen to pochopit, pak je to on. A když se to mámě sdělí po kapkách, táta jí to pomůže strávit.

Možná že pak – konečně – mi uvěří a přijmou mě takového, jaký jsem. Možná že pak se budeme cítit jako opravdová rodina.

Trochu jsem se bál to navrhnout, a proto jsem se to pokusil slečně Peregrinové nanést, když nás nikdo neslyší. Většina dětí se stále koupala anebo prohledávala mělčinu. Za slečnou šlo hejno drobných jespáků, kteří ji dlouhými zobáky klovali do kotníků.

„Huš!“ odháněla je a setřásala je při chůzi z nohou. „Nejsem vaše matka.“

Poodlétli trochu stranou, ale šli za ní stále.

„Ptáci vás milují, že?“ řekl jsem.

„V Británii mě a můj osobní prostor respektují. Tady jsou naprosto otravní.“ Znova zatřepala nohou. „Běž, huš!“ Odhopkali do vody.

„Chtěl jste si promluvit, že?“

„Ano, rád bych. Co kdybych jednoduše rodičům všechno vysvětlil?“

„Enochu, Millarde, nechte toho hlučného chování!“ volala na ně přes tlampač, který si udělala z rukou. Pak se obrátila na mě. „A nevymažeme jim vzpomínky?“

„Než to s nimi úplně vzdám, chtěl bych to ještě jednou zkusit,“ řekl jsem. „Vím, že to možná nepůjde, ale kdyby ano, věci by to velmi usnadnilo.“

Bál jsem se, že mě rovnou umlčí, ale neudělala to – ne tak úplně.

„To bude znamenat velikou výjimku z dávno stanoveného pravidla,“ řekla. „Existuje jen několik málo normálních, kteří jsou zasvěceni do našich tajemství. Rada ymbryn by musela udělit zvláštní souhlas. Je tu proces zasvěcení. Slavnost přísahy. Dlouhé probační období…“

„Takže říkáte, že to za to nestojí.“

„To vůbec neříkám.“

„Opravdu?“

„Říkám jen, že je to složité. Ale v případě vašich rodičů by to možná za ty potíže stálo.“

„Co by mohlo stát za potíže?“

Za námi se objevil Horác. Tak se to podařilo udržet v tajnosti mezi mnou a slečnou Peregrinovou, pomyslel jsem si ironicky.

„Přemýšlel jsem o tom, že rodičům o nás řeknu pravdu,“ vysvětlil jsem mu. „Abych viděl, jestli se s tím dokáží vyrovnat.“

„Cože? Proč?“

To byla reakce, jakou jsem očekával.

„Myslím, že si to zaslouží vědět.“

„Chtěli tě strčit do blázince!“ ozval se Enoch. Teď už z vody vylezli všichni a shromažďovali se kolem nás.

„Vím, co udělali,“ řekl jsem, „ale udělali to jen proto, že o mě měli strach. Kdyby znali pravdu – a vyrovnali se s ní – nikdy by to neudělali. A usnadnilo by to věci, kdykoli byste chtěli přijet na návštěvu anebo kdybych chtěl já navštívit vás.“

„Chceš tím říct, že se s námi nevrátíš?“ zeptala se Oliva.

Právě přišla Emma, voda z ní kapala, a když to uslyšela, podívala se na mě přimhouřenýma očima. Ještě jsme o tom nemluvili mezi čtyřma očima a teď to tu probírám se všemi.

„Nejdřív chci dodělat střední školu,“ řekl jsem. „Ale když to zvládnu dobře, můžeme se příštích pár let pořád vídat.“

„To je pěkně velké když,“ poznamenal Millard.

„Jen si to představte,“ pokračoval jsem, „mohl bych přijet a pomáhat s rekonstrukcí – třeba o víkendech – a vy byste sem mohli přijet, kdy se vám zachce, a poznávat normální svět. Kdybyste chtěli, mohli byste se mnou chodit i do školy.“

Pohlédl jsem na Emmu. Paže měla křížem, výraz v tváři nečitelný.

„Chodit do školy s normálními?“ opakovala Oliva.

„Nesmíme ani otevřít dveře, když přivezou pizzu,“ poznamenala Claire.

„Naučím vás s nimi jednat. Budete v tom experti, než bys řekl švec.“

„Každou sekundou to zní víc a víc přitažené za vlasy,“ konstatoval Horác.

„Chci dát jen šanci svým rodičům,“ řekl jsem. „Když to nebude fungovat…“

„Když to nebude fungovat, slečna Pé jim může vymazat vzpomínky,“ dokončila Emma. Přišla ke mně a vzala mě za ruku. „Nepřipadá vám smutné, že vlastní syn Abea Portmana neví, kdo byl jeho otec?“

Ovládla situaci. Stiskl jsem jí paži, vděčný za její podporu.

„Smutné, ale nezbytné,“ prohlásil Horác. „Jeho rodičům se nedá věřit. Žádnému normálnímu. Jsem nervózní, jen když pomyslím, co by mohli udělat. Mohli by nás všechny prozradit!“

„To by neudělali,“ namítl jsem, i když tichý hlas v mé hlavě dodal Opravdu ne?

„A co kdybychom prostě před nimi předstírali, že jsme normální?“ navrhla Bronwyn. „Pak by je to nevyvedlo z míry.“

„Opravdu si myslím, že tak by to nešlo,“ řekl jsem.

„Některým z nás se nedostává privilegia předstírat, že jsme normální,“ poznamenal Millard.

„Stejně předstírání nesnáším,“ dodal Horác, „Co kdybychom prostě byli sami sebou a slečna Peregrinová jim na konci každého dne vymaže vzpomínky?“

„Příliš mnoho výmazů vede k tomu, že lidem změkne mozek,“ řekl Millard. „Začnou sténat, slintat a tak.“

Podíval jsem se na slečnu Peregrinovou, která to potvrdila rychlým kývnutím hlavy.

„Co kdyby odjeli na dovolenou někam daleko?“ navrhla Claire. „Slečna Pé by jim ten nápad mohla nasadit do hlavy po vymazání, kdy jsou snadno ovlivnitelní.“

„A co až se vrátí?“ namítl jsem.

„Tak je zavřeme do sklepa,“ odpověděl Enoch.

„Do sklepa bychom měli zavřít tebe,“ vyčinila mu Emma.

Přinášel jsem všem jenom stres a úzkost, což zrovna nepotřebovali. Měli obavy. Já jsem měl obavy. A to všechno kvůli mým rodičům, kteří mi posledního půl roku působili jenom trápení.

Otočil jsem se ke slečně Peregrinové. „Je to moc složité,“ řekl jsem. „Měla byste jim prostě vymazat vzpomínky.“

„Pokud jim chcete říct pravdu, myslím, že byste to měl zkusit,“ odpověděla. „Řekla bych, že to vždycky stojí za námahu.“

„Doopravdy?“ podivil jsem se. „Jste si jistá?“

„Pokud to bude vypadat, že by to mohlo fungovat, požádám Radu zpětně o souhlas. Pokud ne, mám pocit, že to zjistíme velmi rychle.“

„To je fantastické!“ zvolala Emma. „A teď, když jsme to vyřešili…“ Táhla mě za ruku k vodě. „Je načase si zaplavat!“ Nečekal jsem to a nedokázal jsem ji zastavit.

„Počkej – ne – můj telefon!“

Vytáhl jsem ho z kapsy džínsů právě předtím, než jsem se ocitl až po prsa ve vodě, a hodil jsem ho Horácovi na břeh.

***

Emma mě pocákala a plavala pryč a já jsem se brouzdal se smíchem za ní. Najednou jsem byl šíleně šťastný. Šťastný, že jsem s přáteli, že mi svítí slunce do očí a že se brodím vodou za krásnou dívkou, která mě má ráda. Která mě miluje, jak jednou řekla.

Dokonalé štěstí.

Emma narazila na písečnou naplaveninu. Stála po pás ve vodě, i když byla daleko od břehu. Tohle bylo kouzlo těchto přátelských vln, které jsem vždycky tolik miloval.

„Hej!“ volal jsem na ni trochu zadýchaný z toho, jak se mi nohy bořily do písku.

„Vždycky chodíš plavat v džínsách?“ hihňala se.

„No jasně. To každý. Je to poslední hit.“

„Není,“ řekla.

„Fakticky. Jmenuje se to nano-denim a uschne pět sekund potom, co vylezeš z vody.“

„Nepovídej! To je neuvěřitelné!“

„Samo se to taky skládá.“

Přimhouřila oči. „To myslíš vážně?“

„A umí ti to připravit snídani.“

Pocákala mě. „To od tebe není hezké, dobírat si dívky z minulého století!“

„Ty mi to hodně usnadňuješ!“ Skrčil jsem se a taky jsem ji pocákal.

„Vlastně jsem spíš čekala něco jako létající auta, roboty-pomocníky a tak. Robotické kalhoty až na úplně posledním místě.“

„To mě mrzí. Místo toho jsme vytvořili internet.“

„Jaké zklamání.“

„Já vím. Radši bych měl létající auta.“

„Mám na mysli, jaké je to zklamání, že se ukázalo, jaký jsi lhář. Opravdu jsem si dělala naděje, pokud jde o nás. No, co se dá dělat.“

„Jen jsem to potřeboval ze sebe dostat. Už žádné podfuky, slibuju!“

„Ty slibuješ sliby?“

„Zeptej se mě na něco. Slibuju slíbit, že ti povím pravdu.“

„Dobře.“ Zašklebila se, otřela si kapky vody z očí a dala paže křížem. „Vyprávěj mi o svém prvním polibku.“

Cítil jsem, jak se červenám, a snažil jsem se ponořit do vody, abych to skryl – ale to jsem samozřejmě udělat nemohl, protože jsem potřeboval dýchat.

„Uhodila jsem hřebíček na hlavičku, co?“

„Znáš prakticky každý detail mého milostného života. Copak je to fér, že já nevím nic o tom tvém?“

„Protože v něm není nic, co by za vědění stálo.“

„Hohó, kecy! Ani polibek?“

Rozhlížel jsem se kolem sebe v naději, že by něco mohlo přerušit její výslech.

„Hmm…“ Ponořil jsem ústa pod hladinu a zamumlal něco, co vyšlo ven jako bubliny.

Položila dlaně na hladinu. Za chvíli začala syčet a kouřilo se z ní. „Řekni mi to, nebo tě uvařím!“

Vynořil jsem se. „Dobrá, dobrá, přiznávám se! Chodil jsem s členkou vědeckého týmu, který se věnoval stavbě raket. Byla zároveň supermodelkou. A s dvojčaty, která získala cenu za humanitární práci a za exotické milování. Ale ty jsi lepší!“

Na chvíli zmizela v páře, a když pára zmizela, nebyla tu.

„Emmo?“ zpanikařil jsem a začal jsem prohledávat vodu. „Emmo!“

Pak se za mnou ozvalo cákání. Otočil jsem se a dostal příděl vody rovnou do obličeje. Stála tam a smála se na mě.

„Říkala jsem, že už žádné podfuky!“

„Tys mě vyděsila!“ otíral jsem si oči.

„Nemůžeš čekat, že budu věřit tomu, že takový hezký mládenec se nikdy s nikým ani jednou nepolíbil, dokud jsem se neobjevila já.“

„No, dobře, jednou ano,“ přiznal jsem, „ale nestojí to ani za zmínku. Myslím, že ta holka si to na mně jenom zkoušela.“

„No páni. To tedy zní zajímavě.“

„Jmenovala se Janina Wilkinsová. Políbila mě za mantinelem v bruslařském středisku Stardust při oslavách narozenin Melanie Shahové. Řekla mi, že ji už nebaví být ‚nepolíbenou líbáním‘, a chtěla zkusit, jaké to je. Pak jsem musel přísahat, že to neprozradím, a říkala, že když to někomu řeknu, rozšíří o mně, že se pořád počůrávám.“

„Božínku. To je teda cuchta.“

„A to je celá moje vzrušující minulost.“

Oči se jí rozšířily, pak si lehla na vodu a nechala se unášet naznak. V jemném vlnobití sílilo a zase sláblo radostné štěbetání našich přátel. „Jacob Portman, neposkvrněný jako padlý sníh.“

„Já, hmm – no,“ cítil jsem se trapně. „Takhle to zní trochu divně.“

„Není to nic, zač se stydět.“

„Já vím,“ řekl jsem, i když si nejsem jist, zda jsem se nestyděl. Všechny filmy a televizní pořady pro dospívající vedly k tomu, že pokud člověk nepřišel o panictví do doby, než získal vlastní řidičák, bralo se to jako jakýsi druh osobního selhání. Což, jak jsem věděl, byla blbost – je ale těžké nepřijmout něco takového za vlastní, když to člověk slyší tak často.

„Znamená to, že si dáváš pozor na své srdce,“ řekla. „Já si toho cením.“ Mrkla na mě. „A v žádném případě bych si nedělala starosti. Jsem si jistá, že nejde…“ přejela prstem po hladině, až se z ní zvedla pára, „… o neměnný stav.“

„Opravdu?“ trochu jsem se zachvěl.

„Čas ti odpoví,“ řekla, spustila nohy pod hladinu a postavila se. Soustředěně se na mě dívala, prohlížela si mě, jak jsme se k sobě blížili, naše ruce se spojily a nohy se nám propletly pod vodou. Než se mohlo proplést ještě něco dalšího, zaslechli jsme výkřiky a já jsem spatřil slečnu Peregrinovou a Horáce, jak na nás mávají ze břehu.

***

„To je Hugh,“ podával mi Horác telefon, když jsem vylezl z vody.

Držel jsem si mobil kousek dál od hlavy, ze které mi kapala voda. „Haló?“

„Jacobe! Tvoji strýcové se budí. A myslím, že i rodiče.“

„Jsem tam za pět minut,“ řekl jsem. „Jen je zadrž tam, kde jsou.“

„Pokusím se, ale spěchej,“ odpověděl Hugh. „Už nemám ani trochu toho prášku a tvoji strýcové jsou nepříjemní.“

A pak jsme se všichni, kdo jsme mohli utíkat, dali do běhu.

Bronwyn nesla Olivu. Slečna Peregrinová, která uměla chodit a létat, ale ne běhat, nám řekla, abychom šli napřed. Když jsem se ohlédl přes rameno, viděl jsem, jak se ponořila do moře a zmizela pod vlnami. Za chvíli vyplavaly na hladinu její šaty a ona pak vyletěla z vody v ptačí podobě, mávala nám křídly nad hlavami a mířila k nám domů. Vždycky když jsem sledoval její proměnu, měl jsem chuť tleskat a jásat, ale krotil jsem se, pro případ, kdyby nás sledovali nějací normální, a běžel jsem dál.

Doběhli jsme ke dveřím zpocení, od písku a bez dechu, ale nebyl čas se nějak dávat do pořádku. Přes vrata garáže jsem slyšel vzteklé hlasy svých strýců. Nejprve se budeme muset postarat o ně, než je uslyší stará paní Melloroosová a zavolá poldy.

Jakmile jsme se dostali do domu, vběhl jsem do garáže a začal jsem se strýcům omlouvat. Byli naštvaní a zmatení a začínali se chovat agresivně a za minutu proletěli kolem mě do domu. V chodbě čekala slečna Peregrinová se svým pírkem a pronikavým pohledem. Oba strýcové se brzy zklidnili, ztichli a byli poddajní jako beránci. Jejich mysl šla vymazat tak snadno, až jsem pocítil zklamání. V omámeném stavu, kdy byli velmi ovlivnitelní, jsem s nimi na pokyn slečny Peregrinové promluvil. Posadil jsem je na stoličky u kuchyňské linky a vysvětlil jsem jim, že posledních čtyřiadvacet hodin se vůbec nic nestalo, že jsem duševně naprosto v pořádku a že celé to nedávné rodinné drama bylo výsledkem chybné diagnózy ze strany mého nového psychiatra. Jen pro jistotu jsem dodal, že pokud by v příštích několika týdnech natrefili na nějaké neznámé Brity – anebo s nimi mluvili telefonicky, když zavolají k nám domů – jde o vzdálené příbuzné ze strany mého táty, kteří přijeli uctít památku mého drahého zesnulého dědečka. Strýc Bobby reagoval zhypnotizovaným přikyvováním. Strýc Les si neustále mumlal „hmm-hmm“ a přitom si strkal do kapes míchaná vajíčka, která tu zbyla od snídaně. Řekl jsem jim, aby se trochu prospali, zavolal jsem jim taxi a poslal je domů.

Pak nastal čas poradit si s mými rodiči. Požádal jsem Bronwyn, aby je odnesla nahoru do jejich ložnice, než prášek přestane působit, tak aby se neprobudili v rozbitém autě, obklopeni zbytky dramat minulé noci. Nechala je v posteli a zavřela dveře. Chvíli jsem přecházel po chodbě před jejich dveřmi, zanechával na koberci stopy od písku. Byl jsem nervózní a snažil jsem se vymyslet, co jim řeknu.

Emma vyšla po schodech za mnou. „Hej,“ zašeptala. „Než půjdeš dovnitř, chtěla bych, abys něco věděl.“

Přišel jsem k ní a ona mi stiskla ruku. „Ano?“

„Jela po tobě.“

„Kdo?“

„Janina Wilkinsová. Děvče se nevzdá svého líbacího panenství jen tak pro nic za nic, víš?“

„Já, hmm…“ Můj mozek se neúspěšně pokoušel být na dvou naprosto odlišných místech současně. „Chceš si se mnou začít, že?“

Zasmála se a sklonila hlavu. „To ona chtěla, ale ano. Přišla jsem ti jenom popřát hodně štěstí. Ne že bys to potřeboval. Už je máš.“

„Díky.“

„Jsme hned dole, kdybys něco potřeboval.“

Přikývl jsem. A pak jsem ji políbil. Usmála se a odcupitala po schodech dolů.

***

Vzbudili se klidně ve své vlastní posteli, žaluziemi na ně dopadaly sluneční paprsky. Pozoroval jsem je z křesla v rohu, okusoval jsem si nehty a snažil jsem se zůstat v klidu.

Máma otevřela oči jako první. Zamrkala a protřela si je. Posadila se, zamručela a masírovala si krk. Neměla ani tušení, že spala osmnáct hodin v autě. To by se cítil rozlámaně každý.

Pak si mě všimla a pokrčila obočí.

„Zlato? Co tady děláš?“

„Já, no… chtěl jsem vám jen vysvětlit pár věcí.“

Pak se podívala na sebe, všimla si, že má na sobě stejné šaty jako včera večer. Na tváři se jí objevil zmatený výraz.

„Kolik je hodin?“

„Asi tři,“ odpověděl jsem. „Všechno je v pořádku.“

„Ne,“ řekla a rozhlédla se po pokoji. Zmatek se změnil v paniku.

Vstal jsem. Ukázala na mě prstem. „Zůstaň, kde jsi.“

„Mami, nevyšiluj. Dovol mi, abych ti to vysvětlil.“

Odvrátila zrak – ignorovala mě, jako bych tam vůbec nebyl. „Franku!“ Zatřásla otcem, aby se vzbudil. „Franku!“

„Hmmm.“ Obrátil se na druhý bok.

Zatřepala jím důrazněji. „Frankline!“

Bylo to tady – moje poslední příležitost. Okamžik, na který jsem se připravoval. V duchu jsem prošel několik různých variant, ale všechny mi teď připadaly absurdní – příliš upřímné, příliš naivní. Právě když se táta posadil a začal si mnout oči, ztratil jsem odvahu. Najednou jsem byl přesvědčen o tom, že nenajdu ta správná slova.

Na tom nezáleželo. Ať jsem byl připraven nebo ne, představení začíná.

„Mami, tati, musím si s vámi o něčem promluvit.“

Přistoupil jsem k pelesti postele a spustil jsem. Skoro se nepamatuji, co jsem jim vlastně říkal, jen to, že jsem si připadal jako podomní obchodník, který mele pantem. Snažil jsem se jim vysvětlit, jak mě poslední slova mého dědečka, jeho zvláštní fotografie a pohlednice od slečny Peregrinové dovedly k objevu domu podivných a v něm jsem našel staré Abeovy přátele, kteří nejen že byli stále naživu, ale ani nezestárli. Ale zjistil jsem, že se vyhýbám výrazům jako časová smyčka a schopnosti, protože se mi zdálo, že by to bylo příliš brzy a příliš moc najednou. Moje neobratně zcenzurovaná verze pravdy spolu s mou nervozitou jim jen potvrdila, že jsem nepříčetný, a čím víc jsem mluvil, tím víc přede mnou couvali. Matka si přetáhla přikrývku kolem ramen a táta se opíral o čelo postele. Na čele mu vyskočila žíla, která se tam objevovala vždycky, když byl ve stresu. Jako kdyby ta mánie, kterou mám v sobě, mohla být nakažlivá.

„Buď zticha!“ zvolala máma a konečně se jí podařilo mě přerušit. „Už to nemůžu poslouchat.“

„Ale je to pravda a kdybyste mě jenom vyslechli…“

Odhodila deku a vyskočila z postele. „Už jsme toho slyšeli dost! A dobře víme, co se stalo. Byl jsi zoufalý, když ti umřel děda. Tajně jsi přestal brát léky.“ Vztekle přecházela po pokoji. „Poslali jsme tě na druhý konec světa v tu nejhorší možnou dobu na radu nějakého šarlatána a ty ses zhroutil! Není to nic, za co by ses musel stydět, ale musíme se tomu postavit čelem. Jasný? Nemůžeš se stále schovávat za těmi… povídačkami.“

Cítil jsem se, jako by mi dala facku. „Ty mi nedáš ani šanci.“

„Dali jsme ti jich už sto,“ vložil se do hovoru táta.

„Ne. Nikdy jste mi nevěřili.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla máma. „Jsi osamělý kluk, který ztratil důležitého člověka. A pak potkáš ta děcka, která jsou stejně ‚zvláštní‘ jako tvůj děda, a vidíš je jenom ty? Nepotřebuju mít doktorát na to, abych znala diagnózu. Vymýšlel sis imaginární kamarády od té doby, co ti byly dva roky.“

„Neřekl jsem, že jsem jediný, kdo je může vidět,“ namítl jsem. „Setkali jste se s nimi včera v noci na příjezdové cestě.“

Oba rodiče najednou vypadali, jako by spatřili ducha. Možná si z mysli vyblokovali to, co se odehrálo včera večer. To se někdy stává, když jednotlivá, izolovaná událost je v naprostém rozporu s pojetím reality daného člověka.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se máma roztřeseným hlasem.

Zdálo se, že nezbývá nic jiného než je mým přátelům představit.

„Chcete se s nimi vidět?“ zeptal jsem se. „Znovu?“

„Jacobe!“ otcův hlas zněl varovně.

„Jsou tady. Přísahám, že nejsou nebezpeční. Jenom… buďte v klidu, jasný?“

Otevřel jsem dveře a pozval Emmu dál. Stačila jen vyslovit „Ahoj, Portmanovi“, když začala moje máma ječet.

Do pokoje vběhla slečna Peregrinová s Bronwyn.

„Co se děje?“ zeptala se slečna Peregrinová.

Moje máma do ní vrazila – skutečně do slečny Peregrinové vrazila: „Vypadněte. VYPADNĚTE ODTUD!“ Viděl jsem, jak se Bronwyn snaží ovládnout, aby moji matku nepopadla a nemrštila jí o zeď.

„Maryanno, uklidni se!“ zařval táta.

„Neublíží ti!“ křičel jsem do toho já.

Snažil jsem se ji chytit za ramena, ale vyškubla se mi a vyběhla z pokoje.

„Maryanno!“ zařval táta znovu, ale když se chtěl za ní rozběhnout, Bronwyn ho chytila za ruce. Byl příliš oslabený tím práškem, aby jí kladl odpor.

Uháněl jsem za mámou po schodech dolů. Vběhla do kuchyně a popadla porcovací nůž. Ostatní podivní vylezli z úkrytu, a jak tam stála, zády se opírala o lednici a šermovala nožem, udělali okolo ní kruh právě tak daleko, aby je nemohla bodnout.

„Uklidněte se, paní Portmanová!“ vzala si slovo Emma. „Nechceme vám ublížit!“

„Kliďte se ode mě!“ ječela máma. „Ach bože. Bože!“

Možná to způsobila Oliva, která se k ní plížila pod stropem – v garáži našla rybářskou síť a chtěla ji na matku hodit – anebo Millardův hlas, který se ozýval z něčeho, co vypadalo jako plující župan, ale máma nakonec omdlela. Nůž s cinknutím dopadl na podlahu a ona se sesula vedle něho. Byl to tak žalostný pohled, že jsem musel odvrátit oči.

Slyšel jsem, jak táta něco křičí shora. Volal matčino jméno. Muselo to vypadat, že jsme ji zavraždili.

„Máme ji,“ řekla mi Emma. „Běž za otcem.“

Zakopl jsem nůž pod kredenc, jen pro případ, že by máma přišla k sobě. Emma, Horác, Hugh a Millard ji zvedli a odnesli na gauč. Víc jsem tu nebyl platný, a tak jsem běžel nahoru.

Táta se krčil v koutě ložnice a tiskl k sobě polštář. Bronwyn stála na stráži ve dveřích s roztaženýma rukama, připravená ho zadržet, kdyby se pokusil utéct.

Když mě otec spatřil, jeho výraz se změnil v ledový chlad.

„Kde je?“ vyštěkl. „Co jí udělali?“

„Máma je v pořádku,“ řekl jsem. „Teď právě spí.“

Vrtěl hlavou. „Z toho se nikdy nesebere.“

„Ale sebere. Slečna Peregrinová dokáže vymazat určité vzpomínky. Nebude si nic pamatovat.“

„A tvoji strýci?“

Přikývl jsem. „Totéž.“

Do ložnice vešla slečna Peregrinová. „Pane Portmane, dobrý den.“

Táta ji ignoroval. Díval se upřeně jenom na mě. „Jak jsi mohl?“ Ta slova vyplivl. „Jak jsi mohl přivést tyhle lidi do našeho domu?“

„Přišli mi na pomoc,“ řekl jsem. „Přesvědčit vás, že nejsem blázen.“

„Tohle se nedělá.“ Otec teď mluvil k slečně Peregrinové. „Vtrhnout lidem do života. Vyděsit všechny k smrti. Vymazat, co se vám zlíbí. To není správné.“

„Zdá se, že vaše žena není schopná se vyrovnat s pravdou – alespoň pro tuto chvíli,“ řekla slečna Peregrinová. „Ale Jacob velmi doufal, že to nebude váš případ.“

Pomalu vstal. Ruce nechal volně viset. Vypadal rezignovaně, rozhořčeně.

„Dobrá tedy. Tak to raději naložte na mě.“

Podíval jsem se na slečnu Peregrinovou.

„Zvládnete to?“

Přikývl jsem.

„Budeme hned za dveřmi,“ řekla, vyšla i s Bronwyn ze dveří a zavřela je za sebou.

***

Mluvil jsem dlouho. Seděl jsem na kraji postele a můj otec v křesle v rohu, hlavu měl skloněnou a ramena svěšená, vypadal jako děcko, které dostává za vyučenou. Nenechal jsem se jeho chováním vyvést z míry. Odříkal jsem mu svůj příběh od začátku a tentokrát jsem byl klidný.

Řekl jsem mu, co jsem našel na ostrově. Jak jsem potkal ty děti a jak se ukázalo, kdo jsou. Jak jsem zjistil, že jsem jeden z nich. Vyprávěl jsem mu i o netvorovi, i když jsem nezacházel do podrobností a nemluvil jsem o tom, co následovalo, o bitvách, které jsme vybojovali, o Knihovně duší ani o zlotřilých bratrech slečny Peregrinové. Pro tuto chvíli stačilo, aby věděl, kdo byl jeho otec a kdo jsem já.

Když jsem skončil, několik minut mlčel. Ale už nevypadal vylekaně. Vypadal jen smutně.

„Takže?“ řekl jsem.

„Měl jsem to vědět,“ řekl. „To, jak jste si s mým tátou rozuměli. Jako byste mluvili nějakým tajným jazykem.“ Pokyvoval hlavou sám pro sebe. „Měl jsem to vědět. Myslím, že část mě to taky věděla.“

„Co tím myslíš? Tys to o dědovi věděl, ale o mně ne?“

„Ano. Ne. Sakra, já nevím.“ Zíral někam mimo mě, soustředěně, jako by se snažil zahlédnout něco skrze mlhu. „Myslím, že někde hluboko v sobě jsem to věděl, ale nechtěl jsem tomu uvěřit.“

Posunul jsem se na kraj postele. „Řekl ti to?“

„Myslím, že se o to pokusil, jednou. Ale nejspíš jsem to vytěsnil – anebo mi tu vzpomínku někdo ukradl. Ale včera večer…“ Poklepal si na čelo. „Když jsem viděl ty lidi, něco se mi v mozku uvolnilo.“

Teď byla řada na něm, aby mluvil, a na mně, abych poslouchal.

„Bylo mi asi deset, když se to stalo. Tvůj děda jezdíval na dlouhé obchodní cesty. Býval pryč celé týdny. Vždycky jsem si přál jet s ním, prosil jsem ho a plakal jsem, ale on pokaždé, vždycky, řekl ne. Až jednoho dne. Jednoho dne souhlasil.“

Otec vstal a začal přecházet po pokoji, jako by si právě vzpomněl, že to mu dodává energii.

„Přijeli jsme, nepamatuju si to přesně, na severní Floridu anebo do Georgie. Cestou jsme vyzvedli jeho společníka. Znal jsem ho, párkrát se zastavil u nás doma. Byl to černoch. V puse měl vždycky doutník. Abe mu říkal H. Prostě H. No, vždycky se choval přátelsky, ale tentokrát z něj vycházela divná energie a neustále se na mě díval, a párkrát jsem zaslechl, jak se mého táty ptá Jseš si tím jistej?

Každopádně, setmělo se a zastavili jsme, že přespíme. U nějakého starého ošuntělého motelu. A uprostřed noci mě otec, celý vyděšený, vzbudil. Povídá mi Franku, sbal si věci a strčil mě do auta. Byl jsem ještě v pyžamu a pořádně vystrašený. Protože můj táta se ničeho nebál. Ničeho. No, vyrazili jsme z parkoviště, jako kdyby nás honili nějací zombíci, ale neujeli jsme ani přes pár bloků, když vtom auto bum – zakymácelo se, jako by do nás někdo z boku narazil, akorát že kolem žádný auta nebyly. Děda dupnul na brzdu, zastavil a vyskočil ven. Povídá Lehni si, Franku, ať tě nikdo nevidí, ale já jsem nemohl koukat jinam a vzápětí jsem viděl, jak ho něco vyzdvihlo do vzduchu, něco neviditelného. Z hrdla mu vycházely divné zvuky a pak dopadl zpátky na zem, a pořád skučel jako nějaké zvíře, a ty jeho oči – oči měl naruby, bylo vidět jen bělmo. A šaty měl od nějaké černé sračky. Vyletěl jsem z auta a dal jsem se do běhu, rovnou do pole s kukuřicí. A neohlížel jsem se. Myslím, že jsem musel omdlít, protože to další, co si pamatuju, je, že ležím znova v motelu, v posteli, a je tu můj táta a H a dva nebo tři další lidé. A všichni vypadají tak divně. Všichni jsou od bláta a od krve a ten smrad… Božínku, ten smrad. A jeden z nich – a na to nikdy nezapomenu – nemá vůbec žádný obličej. Jenom koženou masku. Strašně se bojím. Tak se bojím, že nemůžu ani křičet. A táta mi říká To je v pořádku, Frankie, neboj se, teď si s tebou promluví tahle dáma, neboj se. A ta žena, vypadala trochu jako ona…“ Slečna Peregrinová v nestřeženém okamžiku pootevřela dveře a vklouzla do pokoje a můj otec teď ukazoval na ni. „Něco se mnou udělala, takže na druhý den jsem si skoro nic nepamatoval. Jako by to byl jen zlý sen. A můj táta o tom už nikdy nemluvil.“

„Měla vám vymazat vzpomínky,“ řekla slečna Peregrinová. „Zdá, že práci tak úplně nedokončila.“

„Modlím se k Bohu, aby ji dokončila,“ řekl táta. „Léta jsem měl noční děsy. Nějakou dobu jsem si myslel, že fakt přicházím o rozum. Táta jí řekl, aby mi nevymazala vzpomínky úplně. Trošku sadistické, nemyslíte? Ale část mého táty si přála, abych to věděl. Připadá mi to jako… tabule, kterou smazali, ale když se na ni podíváte blíž, ještě se to dá přečíst. Jenže já jsem to nechtěl vidět. Nechtěl jsem vědět. Protože jsem si doopravdy, doopravdy přál, aby to o mém tátovi nebyla pravda. To, že je… takový.“

„Prostě sis přál normálního tátu,“ řekl jsem.

„Přesně tak,“ přisvědčil, jako bych to konečně pochopil.

„Jenže on normální nebyl,“ pokračoval jsem. „A já taky ne.“

„Vypadá to tak.“ Přestal přecházet po pokoji a posadil se na kraj postele, nakloněný směrem ode mě.

„Váš syn je statečný a talentovaný mladý muž,“ pronesla slečna Peregrinová ledovým hlasem. „Měl byste být na něj hrdý.“

Otec něco zabručel. Zeptal jsem se ho, co říkal.

Zvedl hlavu a v očích měl pohled, který tam ještě před chvílí nebyl. Něco jako odpor.

„Vybral sis.“

„To nebyla volba,“ řekl jsem. „Prostě jsem, jaký jsem.“

„Ne. Ty sis je vybral. Tys dal těmhle… lidem… přednost před námi.“

„Nemusí to takhle být. Buď anebo. Můžeme existovat společně.“

„Řekni to své matce, bude ječet jako blázen! Řekni to strýcům, kteří jsou… kde vlastně? Co jsi s nimi udělal?“

„Jsou v pořádku, tati.“

„Nic není v POŘÁDKU,“ zahřměl a vyskočil. „Všechno jsi zničil!“

Slečna Peregrinová postávala u dveří, ale teď vletěla do pokoje a Bronwyn hned za ní. „Posaďte se, pane Portmane…“

„Ne! Nebudu žít v blázinci! Nevystavím svoji rodinu tomuhle šílenství!“

„Mohlo by to fungovat,“ řekl jsem. „Říkám ti…“

Přiskočil ke mně a chvíli jsem si myslel, že mě uhodí. Ale ovládl se. „Já jsem si vybral, Jacobe. Už dávno. A teď se zdá, že sis vybral i ty.“ Stáli jsme těsně vedle sebe, otec měl rudý obličej a těžce dýchal.

„Pořád jsem tvůj syn,“ zašeptal jsem.

Měl zaťatou čelist, ale viděl jsem, jak se mu třese ret, jako by se chystal něco říct. Pak se otočil, šel a sedl si do křesla a hlavu dal do dlaní. Chvíli bylo v pokoji ticho, bylo slyšet jenom jeho nepravidelné a trhané dýchání.

Nakonec jsem promluvil já: „Řekni mi, co chceš.“

Zvedl hlavu, ale nepodíval se na mě. Prstem si zatlačil na spánek. „Do toho,“ řekl chraptivě. „Vymaž to. Stejně jsi to chtěl udělat.“

Najednou jsem se cítil zoufale.

„Ne, když si to nepřeješ. Ne, když myslíš…“

„Já to chci,“ řekl a podíval se na slečnu Peregrinovou. „Jenom tentokrát svou práci dokončete.“

Poposedl v křesle víc dozadu, vypadal zvadle a jako by se mu z očí vytratilo světlo.

Slečna Peregrinová se na mě podívala.

Cítil jsem se jako ochrnutý, od hlavy až k patě.

Přikývl jsem. A pak jsem odešel.

***

Na schodech mě zastavila Emma.

„Jsi v pohodě? Neslyšela jsem, co se stalo…“

„Je mi fajn,“ odpověděl jsem.

Nebylo mi, ale ještě jsem nevěděl, jak o tom mluvit.

„Jacobe, prosím tě, mluv se mnou.“

„Teď ne,“ řekl jsem.

Strašně moc jsem potřeboval být o samotě. Ještě přesněji řečeno, potřeboval jsem křičet z okna rychle jedoucího auta, dokud mi bude stačit dech.

Nechala mě jít. Neotočil jsem se, nechtěl jsem vidět výraz její tváře. Proběhl jsem okolo mámy zhroucené na gauči a okolo přátel, kteří stáli v hloučku a neklidně si něco šeptali. Popadl jsem klíče od auta z tácku na kuchyňské lince, šel jsem do garáže a zmáčkl knoflík od vrat. Garážová vrata se se skřípáním pokoušela otevřít, ale zadní nárazník auta byl do nich tak nešikovně zaklíněný, že to nešlo. Po chvíli to vrata vzdala a ztichla. Zaklel jsem a nakopl nejbližší věc tak tvrdě, jak jen to šlo. Náhodou to byl starý televizor, který byl schovaný pod ponkem. Bosou nohou jsem jej prokopl, vyletěly z něj kusy plastu, nohu jsem necítil a pravděpodobně jsem si ji pořezal. Vytáhl jsem ji z televizoru a odkulhal bočním vchodem na dvůr a křičel na stromy.

Hněv, který ve mně vřel, se trochu zmírnil.

Zahnul jsem do zahrady za domem, přešel přes trávník a kráčel jsem po našem malém molu k zátoce zalité sluncem. Rodiče neměli loď. Ani kánoi. Používal jsem to molo k jediné věci: sedl jsem si na konec, ponořil nohy do hnědé vody a přemýšlel o nepříjemných věcech. Což jsem dělal právě teď.

Asi za minutu či dvě jsem zaslechl na prkenné podlaze kroky. Chystal jsem se otočit a poslat kohokoliv, kdo to byl, do háje. Ale pak jsem ji poznal podle malinko nestejnoměrné chůze. Nedokázal jsem být na slečnu Peregrinovou hrubý.

„Pozor na hřebíky,“ řekl jsem, ani jsem se nepohnul.

„Díky,“ odpověděla. „Mohu si přisednout?“

Díval jsem se upřeně do vody. Pokrčil jsem rameny. V dálce pomalu proplouval člun.

„Je hotovo,“ řekla. „Rodiče jsou teď v sugestibilní fázi, připraveni na vstupní informace. Potřebuji vědět, co si přeješ, abych jim řekla.“

„Je mi to fuk.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirotčinec slečny Peregrinové: Mapa dní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.