Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Vzestup slečny Notleyové

Vydání první

Copyright © 2017 Rachael Anderson

Published by arrangement with Bookcase Literay Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2257. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Rise of Miss Notley vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2017

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Lee Avison/Arcangel images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1068-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1069-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Vzestup slečny Notleyové

Ach, jak složitou pavučinu tkáme,

když se poprvé podvádět chystáme!

sir Walter Scott, Marmion

1

Slečna Coralynn Notleyová stanula na schodech sídla Langtry Park a pohlédla prosebně na hřmotného majordoma. „Promiňte mi, že přicházím v tak brzkou hodinu, Simsi, ale musím okamžitě mluvit s lady Harriett.“ V ranním zářijovém vzduchu už byl cítit chlad a ona se před ním choulila, tiskla si paže k hrudi a přála si, aby si stihla vzít teplejší rukavičky. Než sem došla, skoro jí zmrzly prsty.

Zdálo se jí, že starší muž s odpovědí velice dlouho otálí. „Bojím se, že je stále indisponovaná, slečno Notleyová. Možná byste se mohla vrátit…“

„Počkám tady,“ vyhrkla Cora, protože domů se vrátit nemohla, když její život nabral takový obrat. Lady Harriett byla skutečně jediná osoba, které by se ráda svěřila, a svěřit se musela. „Prosím, Simsi, je to velice nutné.“

Sims zaváhal. Jeho šedé, skoro neexistující obočí se pevně spojilo dohromady, až přitom vypadal trochu jako sušená švestka. Cora by se tomu možná jindy zasmála, ale teď na to neměla náladu, tak jen pevněji stiskla kabelku a hypnotizovala ho očima. Prosím, neposílej mě pryč.

„Proboha, Simsi, co to tam dole děláte?“ ozval se za ním ženský hlas. Majordom dvakrát mrkl, než se otočil a použil své velké tělo, aby Coře zablokoval pohled do domu.

„Lady Draysonová,“ pravil. „Vy už jste tak brzy ráno vzhůru?“

„Nemohla jsem spát,“ odvětila. „To malé začíná kopat, jakmile se za okny ukáže sluníčko. A jediné, co ho uklidní, je procházka po domě a sklenice teplého mléka.“

„Aha.“ Sims otočil hlavu na stranu a pročistil si hrdlo. Jeho vrásčité tváře získaly růžový odstín, jako by byl v rozpacích z upřímného způsobu, jímž lady Draysonová mluvila o svém dosud nenarozeném dítěti.

„Řekněte mi, prosím, proč držíte ty dveře otevřené?“ zeptala se lady Draysonová. „Tou mezerou sem docela studeně táhne.“

Sims si odkašlal a ustoupil stranou, aby bylo vidět na Coru. „Máme tu návštěvu, má paní. Slečna Notleyová trvá na tom, že musí okamžitě mluvit s lady Harriett. Řekl jsem jí…“

„Proboha, Simsi. Pusť to ubohé děvče dovnitř. Ještě chytí nějaké nachlazení, když bude stát venku v té zimě.“

„Ano, má paní.“ Ustoupil stranou, otevřel dveře dokořán a kývl na Coru, aby vešla dovnitř.

Cora by nejradši lady Draysonovou za její laskavost objala, ale místo toho se na ni vděčně usmála.

Hraběnka Draysonová stála na úpatí schodů v bledě růžovém županu a stejných pantoflíčkách. Krásné dlouhé vlasy měla spletené do copu, který měla elegantně přehozený přes rameno dopředu, kde dosahoval až k malé vypouklině, jež kazila její kdysi štíhlý pás. Ačkoli se Cora s lady Draysonovou neznala tak jako s lady Harriett, věděla, že i ona je laskavá a příjemná.

„Děkuju vám, má paní,“ oslovila ji Cora a rychle se uklonila.

Lady Draysonová odmávla veškeré formality a zatvářila se starostlivě, když si prohlédla Cořin obličej. „Doufám, že se vám vede dobře, slečno Notleyová.“

„Ano,“ vyhrkla kvapně Cora, protože se cítila trapně, že sem vtrhla takovým způsobem. Jak musela vypadat neotesaně. „Tedy abych tak řekla, tělesně se mi vede dobře, ale duševně cítím velkou úzkost.“

Lady Draysonová soucitně stiskla Coře ruku a chlácholivě se usmála. „Simsi, uveďte, prosím vás, slečnu Notleyovou do salonu. A já se ujmu úkolu vzbudit Harriett.“

„Ach ne,“ protestovala Cora. „Počkám, až vstane. Jenom si… nepřeju čekat u nás doma, víte.“

„Chápu,“ prohlásila lady Draysonová. „Ale Harriett by si přála, abych ji vzbudila, to vás ujišťuju.“

Cora pocítila okamžitou úlevu. Celou noc prochodila po ložnici, protože večer zaslechla rozhovor otce se sirem Gowenem. Dokonce i teď se jí sevřel žaludek při té vzpomínce. Cora vždycky věděla, že v očích rodičů nemá moc velkou cenu, ale teprve teď chápala, jak velice jim byla lhostejná.

„Děkuju, lady Draysonová. Jsem vám moc vděčná.“

Lady Draysonová přikývla, zvedla si sukně županu a vyšla po schodech nahoru. Dokonce i v požehnaném stavu vypadala vyrovnaně, vznešeně a šťastně. Cora si vzpomněla na těch několik příležitostí, kdy spatřila manžele Draysonovy, jak jedou kolem nebo se procházejí po rozsáhlém panství s hlavami skloněnými k sobě, jak si povídali, usmívali se nebo smáli. Zdálo se, že se k sobě hodí. Cora přitom zatoužila po něčem podobném, přestože věděla, že nic takového se jí nepovede.

„Mohla byste mě následovat, slečno Notleyová?“ pobídl ji Sims a uvedl ji do salonu. Otevřel doširoka velké dřevěné dveře a ustoupil, aby mohla Cora projít. „Udělejte si tu pohodlí, prosím. Nejspíš budete muset chvíli čekat, protože lady Harriett není snadné vzbudit.“

Cora klesla do křesla potaženého krémovým brokátem. Prsty neklidně pohybovala v klíně a nohy jí odmítaly pokojně spočívat na podlaze. Nepatří sem do tohoto domu. Nazývat lady Harriett přítelkyní připadalo Coře trochu namyšlené, ale lady Harriett byla její přítelkyně – vlastně jediná přítelkyně. Jako dcera bohatého obchodníka se Cora často cítila lapená mezi dvěma světy – tím, do kterého se narodila, a tím, do něhož chtěli proniknout její rodiče. Kdyby bylo podle otcova přání, Cora by musela za tyto jeho snahy tvrdě zaplatit.

Protože nevydržela klidně sedět, brzy vstala a začala přecházet po pokoji. Učinila několik okruhů kolem krásného nábytku. Ale nezastavila se, aby ocenila nádherný výhled z okna, ani aby obdivovala složitě zdobený mramorový krb, jak to učinila, když se v tomto pokoji ocitla poprvé. Stále se jen procházela a čekala. Přitom měla čím dál větší vztek na svého snobského otce. Jak si mohl dovolit jednat s ní jako s kusem nábytku, který se může nabízet a prodávat?

„Coro!“ Do pokoje vtrhla lady Harriett a levandulovým županem zametala podlahu, když se zmocnila Cořiných sevřených rukou. „Co se, proboha, stalo?“ Ebenové vlasy jí u toho rozcuchaně vlály kolem obličeje. Cora nikdy předtím neviděla lady Harriett tak neupravenou. Přimělo ji to k úvaze, jak musí vypadat ona sama. Má své kaštanové vlasy stále ještě pevně učesané v uzlu? Když o tom tak Cora přemýšlela, cítila, jak jí některé prameny splývají vzadu po šíji, zatímco několik dalších ji šimralo na tvářích. Zajímavé, že si toho až dosud nevšimla.

Ale na tom nezáleželo. Bylo pošetilé starat se v takové chvíli o vlasy. Sevřela pevněji ruce lady Harriett. „Můj otec se včera večer domluvil se sirem Gowenem. Výměnou za to, že naši rodinu uvede do vyšší společnosti, si mě má sir Gowen vzít za ženu spolu s věnem dvaceti tisíc liber.“

Lady Harriett zalapala po dechu. „Sir Gowen? Ale ten je přece dvakrát starší než ty a tlustý a… je to nejodpornější chlap v celém Essexu, jestli ne v celé Anglii.“ Výraz v obličeji jasně ukázal, jak je jí odporný.

„Nezapomeň, že má titul,“ dodala Cora, jako by lady Harriett neřekla to jediné, co by ho mohlo zachránit, alespoň v očích jejích rodičů.

„Ale on je jenom baronet – a velice neoblíbený baronet. Nikdo, kdo má za krejcar rozumu, se s ním nezahazuje,“ oponovala jí lady Harriett, jež zjevně nepochopila, proč chce vůbec Cořin otec s oním mužem jednat.

Cora si vzdychla. Jak by to mohla pochopit? Rodičům v tom nerozuměla ani samotná Cora, která je tak dobře znala. „Jeho titul se dědí už po několik generací a má stále otevřené dveře do společnosti, ať už je oblíbený, nebo ne. A kromě toho tu jinak není moc na výběr. Žádný vévoda by mě nechtěl – ani s mými dvaceti tisíci.“

Lady Harriett zaťala čelist a rozhodně prohlásila: „Nemůžeš si ho vzít. Já ti to nedovolím.“

„Samozřejmě že si ho nevezmu,“ odvětila Cora, protože už se tak sama rozhodla. Sir Gowen se na ni díval – vlastně se tak díval na většinu žen –, jako by se díval na ještě horkou pečenou husu. Běhal jí z toho mráz po zádech. Raději by šla někam mýt nádobí, než by se stala jeho manželkou. „Otec mi nedá žádné peníze, když s tím nebudu souhlasit – pokud mě ještě předtím neuškrtí. Vím, že musím pryč odtud a brzy, ale… já opravdu nemám kam jít. Alespoň zatím ne.“ A Cora náhle pocítila tak velkou únavu, že znovu klesla na krémové křeslo.

„Jak to myslíš, že nemáš kam jít?“ podivila se lady Harriett. „Samozřejmě budeš bydlet u nás.“ Jako by se tím dalo všechno vyřešit.

Cora se přiměla k úsměvu. Od lady Harriett se dalo očekávat, že vysloví takové pozvání, aniž by sebeméně uvažovala o jeho důsledcích. Připomnělo jí to první setkání s Harriett, kdy se obě zastavily u modistky a současně si všimly nového čepce ve výloze.

„Ten je krásný!“ zvolaly obě naráz a hned poté si prohlédly jedna druhou s určitými obavami.

Lady Harriett okamžitě vykouzlila na tváři úsměv, nemohla však skrýt vypočítavý pohled. „Ano, ten krajkový límec je opravdu krásný, že?“ Ukázala na krajkový výtvor ležící blízko čepce.

Cora se odmítla nechat zastrašit. Přešla ke stojánku a zvedla odtud čepec, aby si ho lépe prohlédla. „Nemluvím o tom límci, ale o tomhle čepci.“ Byl to krásný výrobek z pevně nařaseného bílého plátna, ozdobený bílými saténovými stuhami. Cora po něčem takovém pátrala už celé měsíce.

Lady Harriett vzala čepec Coře z rukou a začala si ho prohlížet. „Vím jistě, že jste mluvila o tom límci. Tenhle čepec je ušitý přímo pro mou hlavu a pro žádnou jinou.“ Sundala si pěkný čepec, který měla na hlavě, a nahradila ho tím novým. „Vidíte? Perfektně mi padne.“

„Možná, ale činí vaši pleť ohromně bledou. Vypadáte v něm jako duch,“ podotkla klidně Cora. „Možná by to spravilo trochu růže na tvářích.“

Lady Harriett zvedla své dokonalé oblouky obočí. „To je zajímavé, že právě vy říkáte něco takového, když máme podobné zbarvení obličeje.“

Cora zvedla čepec z hlavy lady Harriett a posadila si ho na svou. „Dámy, které nemají vytrénované oči, by si mohly něco takového myslet, ale jakmile uvidí ten čepec na mé hlavě, budou souhlasit s tím, že mou pleť výborně doplňuje. Nemyslíte?“

To už se Harriett začala smát. „Jistě, máte pravdu,“ připustila a podávala jí s úsměvem ruku. „Nemyslím, že jsem dosud měla to potěšení. Jsem lady Harriett Cavendishová z Langtry Parku.“

Cora pocítila na okamžik hrůzu. Lady Harriett? To je sestra hraběte z Draysonu, ne? Ach proboha, Cora by neměla krást ten kýžený čepec z tak vznešené hlavy. Co si o ní musí ta dáma myslet?

Nevěděla, co by měla udělat jiného, tak si s ní potřásla rukou a nabídla jí nejistý úsměv. „Slečna Coralynn Notleyová z Moorestonu.“ Lady Harriett teď určitě bude chtít ten čepec vrátit. Byla by chyba, aby tak krásný výtvor zdobil hlavu tak nízkého stvoření, jakým je Cora.

Ale lady Harriett ji překvapila. „Ach,“ poznamenala, „vy jste tu nová, že? O panu Notleym jsem už slyšela.“

„Ano.“ Cora nabídla čepec lady Harriett. „Jen jsem předtím žertovala. Opravdu vypadá mnohem líp na vás.“ Myslela si, že tím to skončí, protože tak vysoce postavená dáma se nebude přátelit s dcerou obchodníka. Ale v tom se Cora zmýlila. Úplně. Nejen že lady Harriett trvala na tom, aby si Cora nechala ten čepec, ale dokonce ji pozvala i s matkou hned příští den na čaj.

Cora však matce o své nové známé neřekla. Prostě přišla navštívit lady Harriett sama – a pokračovala v tom i několik dalších měsíců. Rodiče dodnes nevěděli, že je dobrou známou lady Harriett Cavendishové, a Cora už dohlédne na to, aby to tak zůstalo. Z toho důvodu by také nikdy nepřijala dobře míněné pozvání lady Harriett, aby žila v Langtry Parku.

„Jsi až moc laskavá, milá přítelkyně,“ odtušila Cora. „Ale víš, proč bych tady nemohla nikdy žít? Otec by se o tom za chvíli dozvěděl, a já odmítám dát mu pocit uspokojení jakýmkoli spojením s vaší rodinou. Doufám však, že bys mohla vědět o někom, kdo potřebuje vychovatelku, pokud možno někde daleko odtud, kde mě otec nikdy nenajde.“

Lady Harriett přivřela oči. „Nemůžeš odejít.“

„Spíš nemůžu zůstat.“

„Ale…“

„Harriett, prosím,“ žadonila tiše Cora. „Měla jsem celou noc na to, abych si to promyslela. A vidím pro sebe jediné řešení, a sice že musím zmizet. Přestože už jsem dospělá, můj otec je manipulativní a prohnaný. Kdybych tu zůstala, našel by si způsob, jak mě přimět k tomu sňatku.“

„To nebude muset,“ nabídla se Harriett. „Vaši rodinu můžu uvést do vyšší společnosti sama. Potom nebude potřebovat, aby ses provdala za sira Gowena.“

Cora tuto nabídku předvídala, takže byla připravena na ni odpovědět. „Ale za jakou cenu, Harriett? Ty mého otce neznáš. Bude se předvádět s celou rodinou, až se nám budou všichni posmívat, a přitom ještě pošpiní i dobré jméno Cavendishů. Pokud mě považuješ za svou přítelkyni, nikdy tomu nevystavíš mě ani svou rodinu. Návštěvy u vás v Langtry Parku byly pro mě těch několik posledních měsíců velkou úlevou a požehnaným útěkem. Kdybyste tu přivítali i mé rodiče…“ Cora se při té myšlence zašklebila. Když si představila, jak rodiče překračují zdejší práh a vyslovují všechny ty své urážlivé a vulgární výrazy… Cora by to nikdy nepřála nikomu zažít, a nejméně ze všech Cavendishově rodině.

„Takhle to nepůjde.“ Lady Harriett zazvonila a zhluboka se nadechla. Když se objevila služebná, přikázala jí, aby sem přivedla zbytek rodiny. „Zavolej sem, prosím, všechny, Molly. Dokonce i Colina.“

„Harriett, co to děláš?“ zpanikařila Cora. Neměla v úmyslu zatěžovat celou jejich rodinu svými problémy, a nejméně ze všech lady a lorda Draysonovy. Dobré nebe, neměla sem vůbec chodit.

„Uklidni se, děvče. Prostě jen volám posily,“ pravila lady Harriett a usadila se elegantně na pohovce. „Když tu budeme všichni, jsem si jistá, že vymyslíme nějaké dokonalé řešení.“

Jen kdyby se Cora cítila stejně sebevědomě.

2

Kočár se houpal ze strany na stranu, jak rachotil co nejrychleji po silnici. Cora nepřestávala hledět z okénka, přestože scenerie se už dávno změnila, takže neviděla stromy a louky, ale jen hru stínů a tůní měsíčního svitu. Nemohla od toho odtrhnout oči. Jedna část její bytosti se nemohla dočkat, až dorazí na místo určení, zatímco druhá část si přála, aby mohla takhle jet kočárem navěky.

Jediná další pasažérka Molly – důvěryhodná sloužící z Langtry Parku – už dávno usnula. Cora by měla být stejně unavená. Podnikly dlouhou a náročnou pětidenní cestu z Danbury a ona toho za celou tu dobu moc nenaspala. Její mysl však odmítala odpočívat. Přetékala myšlenkami a obavami z budoucnosti i úvahami, co by udělal její otec, kdyby někdy zjistil, že v jejím zmizení má prsty rodina Cavendishů.

Snažili se být co nejopatrnější. Cora utekla ze své ložnice v trepkách, v nichž přeběhla mramorovou podlahu v Moorestonu bez jediného zvuku. Vzala si s sebou jen malou tašku, v níž měla jediné šaty a několik nezbytností, spolu s kabelkou a malým množstvím peněz ze svého kapesného. Vchod pro sloužící při otvírání trochu zavrzal, nikdo se však neobjevil a Cora mohla utéct do ranní tmy, aniž si toho někdo všiml. Jakmile byla venku, šla k silnici, kde na ni čekal velký a pohodlný kočár s erbem Draysonů, aby ji odvezl pryč.

O pět dní později se trmácela na cestách kdesi v Yorkshiru a blížila se k Askernu každým otočením kol a cinknutím podkov. Co si mysleli její rodiče, když zjistili, že zmizela? Měli o ni starost? Samozřejmě. Kdo by si vzal sira Gowena, když ne ona? Cořině mladší sestře Rose nebylo ještě ani sedmnáct a byla pro jeho choutky příliš nezkušená. Takže ano, manželům Notleyovým určitě záleží na tom, že jejich starší dcera utekla. Nestává se každý den, aby obětní beránek zmizel.

Kočár prudce zastavil a Cora musela chytit Molly za paži, aby nesklouzla na podlahu. Dívka se s leknutím probudila, ale okamžitě se zavrtala do rohu a hubenými pažemi si sevřela hruď.

„Je to lupič, slečno? Přišel nás obrat o peníze a nevinnost a…“

„Ne, Molly,“ odvětila Cora a ukázala na hezký dům, vítající je osvětlenými okny. „Myslím, že už jsme dorazily do Knotting Tree. Zdá se, že jsme konečně v cíli cesty.“

Molly si položila ruku na srdce a zhluboka vydechla úlevou. „Tak to byl jenom sen.“

Cora se nevesele usmála, zadívala se na majestátní dům a uvažovala, co se nyní stane s jejím životem. „Někdy se ukáže, že sny jsou velice reálné, že, Molly?“

„Je to možné, slečno,“ souhlasila služebná, upravila si čepec a narovnala sukně. „Ale nikdy v životě jsem nebyla tak vyděšená.“

Otevřela se dvířka, takže dovnitř vtrhl závan chladného vzduchu, a kočí podával Coře ruku. Pevně ji stiskla a pomalu a opatrně vystoupila ven, kde se nadechla vzduchu vonícího čerstvostí a lesem. Jakmile se její nohy dotkly země, zarazila se, aby se dala dohromady. Budou manželé Shepherdovi tak potěšení, jak jí lady Draysonová a lady Harriett vykládaly? Nezdálo se to být moc pravděpodobné.

Dveře domu se otevřely a ven vyšel starší, seriózně vyhlížející člověk, o němž Cora usoudila, že to bude majordom. Za ním se objevil elegantně oblečený muž se ženou a zvědavě si prohlíželi Coru. Žena se tolik podobala hraběnce z Draysonu, že to musela být její matka, a muž vypadal laskavě a inteligentně, přesně jako ho lady Draysonová popsala.

Paní Shepherdová se pustila manželovy paže, zvedla sukně a rychle seběhla po schodech, aby Coru přivítala. V jejích rysech spatřila vřelost. „Vy musíte být slečna Notleyová. Včera přišel vzkaz od Lucy a my od té doby úzkostlivě očekáváme váš příjezd. Neumím ani vyslovit, jak jsme rádi, že už jste tady, má drahá.“

Cora nedokázala říct, jestli to bylo v důsledku té namáhavé cesty, nedostatku spánku po tolika dnech jízdy, nebo díky laskavosti, s níž byla přijata zcela neznámými lidmi, cítila však, jak ji opouští sebeovládání a do očí se jí derou slzy. Jak odlišný mohl být její život, kdyby se narodila takovým rodičům.

Proboha, přestaň se chovat jako osel, kárala ostře sama sebe a rychle si setřela slzy konečky prstů v rukavičkách. Mohla být vděčná za spoustu věcí – za rodinu Cavendishových a teď i za Shepherdovy. Měla by se soustředit právě na to, a nikoli na něco, co se nemohlo nikdy stát.

„Prosím, říkejte mi Cora. A odpusťte mi, že se chovám jako hloupá školačka,“ omlouvala se paní Shepherdové. „Neumím vyjádřit, jak jsem vám vděčná za laskavé přivítání, zvlášť proto, že o mně vlastně nic nevíte.“

„Vím toho dost,“ opáčila paní Shepherdová. „Lucy i Harriett tě ohromně chválí, tak proč bychom ti neměli věřit i my?“

Cora se po tom prohlášení musela usmát. Ach, jak dobře se to poslouchalo. Nejraději by paní Shepherdovou objala, ale ta milá žena už děkovala Molly, kočímu i lokajům, že Coru doprovodili na její dlouhé cestě.

I pan Shepherd jim vyjádřil své díky a řekl jim: „Geoffries dohlédne na to, aby o vás bylo dobře postaráno, než se zítra vydáte na zpáteční cestu.“

„Děkujeme vám, pane,“ odpověděl za ně kočí a dotkl se v pozdravu krempy klobouku.

Pan Shepherd odvedl svou ženu i Coru dovnitř. Došli do pěkného salonu provedeného ve vínově červené a zlaté barvě. Na kulatém stolku před pohovkou na ně čekal čaj a velký tác obsahující všechno možné od krajíčků chleba s máslem a zavařeninou až po šunku, sýry a sušenky. Coře zakručelo v žaludku velice neslušným způsobem, až si uvědomila, že už celé hodiny nejedla.

„My už jsme večeřeli, ale ty musíš být určitě ohromně hladová,“ poznamenala paní Shepherdová. „Kuchařka byla tak hodná, že ti připravila od každého něco.“

„Vypadá to úžasně.“ Cora si sedla na židli u stolu. Toužila si naplnit talíř, proto raději sepjala ruce v klíně. Nechtěla se začít cpát před svými hostiteli.

„Mám najednou pocit, že mám taky hrozný hlad,“ prohlásil pan Shepherd a pohladil si břicho. „Doufám, že ti, Coro, nebude vadit, když si také naložím něco na talíř.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla Cora a zasmála se. „Je to přece váš domov. Já jsem tu jen host.“

„Ale velice vítaný host,“ odvětil s úsměvem.

Paní Shepherdová jim všem nalila čaj, zatímco pan Shepherd znalecky naplnil jeden talíř. Bylo s podivem, že mu z něj nic nepadalo.

„Proboha, ty jsi ale hladový,“ podotkla jeho manželka a usmála se.

„Ten talíř není pro mě.“ Pohlédl na Coru a podával jí ho. „Prosím, buď tak hodná a vezmi si ho ode mě, nebo mě manželka nepřestane škádlit.“

„Dáváte přednost tomu, aby škádlila raději vašeho hosta, pane?“ namítla Cora, když velice vděčně přijala od něj ten talíř.

„Vím, zdá se to nespravedlivé, ale hosté si toho mohou dovolit mnohem víc než manželové. Mohou si číst knížku, kdy se jim zachce, jíst to, na co mají chuť, a odmítat jakékoli pozvání, aby večeřeli někde jinde. Já na druhou stranu…“

„Ze mě děláš hotovou Xantipu,“ doplnila ho po svém paní Shepherdová.

„Ale vůbec ne, má lásko,“ bránil se pan Shepherd. „Jenom poukazuji na rozdíl v našich povahách. Ty jsi nádherný motýl, který rád roztáhne křídla, a já dávám přednost tomu, zůstat s knihami uvnitř své kukly.“

Paní Shepherdová se zasmála a zavrtěla hlavou. „Uvnitř kukly, to určitě. Ubohá Coro. Ty nejspíš ani netušíš, že za chvíli se ti dostane přednášky na téma biologie hmyzu. Řekni prosím, že nelituješ toho, že jsi k nám přijela.“

„Samozřejmě že ne,“ trval na svém její manžel. „Vsadím se, že tak zábavnou konverzaci by nenašla v žádném z londýnských salonů.“

„Jelikož jsem nikdy nebyla v žádném londýnském salonu, měla bych s vámi souhlasit.“ Cora si zlehka ukousla sušenky a pozorovala své hostitele. Manželé Shepherdovi jí připomínali lorda a lady Draysonovy, alespoň tím, jak se škádlili a seděli blízko sebe. Chovají se takhle všichni manželé mimo domov Notleyových, nebo je to spíš výjimka než pravidlo? Její rodiče se stále handrkovali a hledali jakoukoli výmluvu, aby nemuseli být spolu v jedné místnosti.

„Musíš se připravit,“ prohlásil pan Shepherd. „Má žena má s tebou velké plány, ale nejlepší na tom je, že většina z těch plánů se týká vás dvou, nikoli mě. Skutečně, Coro, neumím ani říct, jak jsem rád, že jsi přijela.“

Cora zalétla zrakem k panu Shepherdovi. „Jaké plány?“ podivila se trochu vylekaně.

„Jedině tehdy, když se na to budeš cítit,“ pravila paní Shepherdová. „Myslela jsem, že takový nakupovací výlet nebo dva by byly pro začátek to nejlepší. Lucy se zmínila, že přijedeš jen tak nalehko a budeš potřebovat nějakou novou garderobu.“

Jídlo, které ještě před okamžikem vypadalo tak lákavě, ztratilo veškerou přitažlivost. Nakupovací výlet? Cožpak paní Shepherdová neví, že Cora nemá peníze na šaty a podobné hlouposti? A proč by vůbec takové věci potřebovala?

„A potom,“ dodal pan Shepherd, „určitě přijdou odpolední čaje, pikniky, slavnostní večeře, hudební večery, plesy a…“ Manželčina ruka na jeho paži ho konečně umlčela.

„Má drahá, najednou jsi velice zbledla,“ všimla si paní Shepherdová. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, chci říct ne. Tedy…“ Ach proboha, jak má vůbec začít? Odložila talíř s jídlem na stůl a zvedla k hostitelům vylekané oči. „Nevím, kolik vám toho lady Draysonová napsala, ale já jsem sem nepřijela v naději, že budu představena místní společnosti. Spíš si přeju, jestli byste mi nepomohli najít někde v okolí místo vychovatelky, které by mi přineslo alespoň malou míru nezávislosti. Mám u sebe velice málo peněz a nechci vám být dlouho břemenem.“

Paní Shepherdová se k ní naklonila a položila jí ruku na koleno. „Mé drahé děvče, my tě vůbec nebereme jako břemeno. Když jsme dostali Lucyin dopis, moc jsme se těšili z představy, že tě uvítáme u nás doma, zvlášť teď, když jsme se na vlastní oči přesvědčili, jak jsi krásná, laskavá a milá. Je naším největším přáním pomoci ti najít vhodného mladého muže, který by ti vyhovoval tak, že by sis ho mohla vzít za manžela, aby tvoji rodiče už neměli nad tebou žádnou moc. Ale jak toho můžeme dosáhnout, když tě neuvedeme do společnosti? Jistě si musíš uvědomovat, že pokud se staneš vychovatelkou, velice se tím sníží tvá šance na to, aby ses vhodně provdala.“

„Já si to uvědomuju,“ přisvědčila Cora. „Ale musíte chápat, že jsem pouhá dcera obchodníka a nemám žádnou touhu provdat se nad své možnosti. Svět aristokracie není můj svět a nechci strávit zbytek života snahou stát se někým, kým nejsem. Už teď se cítím trapně. Víte, že jsem byla vychována v luxusu vyšších tříd – měla jsem víc šatů, než jsem mohla potřebovat, spoustu sloužících, pokoj velikosti skromného farmářského domku i další výhody, které se dají koupit za peníze. Místo abych chodila do dívčí školy jako ostatní děvčata mého postavení, najali mi rodiče vychovatelku a učitele, aby mě cvičili ve všem možném od latiny až po dodržování etikety. Jinými slovy, byla jsem vychována jako člen vyšší třídy, přestože jím nejsem. Nevidíte, jaké mám dilema? Připadám si jako ztracené kotě, které vychovávali mezi plnokrevníky.“

Obočí paní Shepherdové se zkrabatilo soustředěním. Nakonec pomalu přikývla. „Chápu, proč se tak cítíš. Kdysi jsem se cítila stejně.“

„Opravdu?“ zeptala se Cora a ráda by o tom slyšela víc. Nikdy předtím nepotkala nikoho, kdo by jí alespoň trochu rozuměl. Lady Harriett se o to poctivě snažila, ale jak by mohla opravdu vědět, jaké to je, když nikdy nežila jinde než ve vlastním světě?

Paní Shepherdová poplácala Coru po paži, vzala odložený talíř s jídlem a vložila jí ho znovu do rukou. „Už je pozdě a my tě zdržujeme od jídla. Navrhuju, abychom v této diskusi pokračovali zítra, až budeme odpočatí a budeme mít víc času to promyslet. My tě teď opustíme, aby sis mohla v klidu vychutnat své jídlo. Až budeš nasycená, zazvoň, prosím, na zvonek a Katy tě dovede do tvého pokoje.“

„Děkuju vám, paní a pane Shepherdovi, že jste mi otevřeli svá srdce i domov. Jsem vám za to moc vděčná.“

Přikývli a vstali. Když došli ke dveřím, pan Shepherd se zastavil a ohlédl se s přemýšlivým výrazem na Coru. „Chci ti, Coro, říct, že i nalezené kotě může dobře zapadnout mezi čistokrevné koně. Právě v minulém týdnu jsme jedno takové ubytovali ve stájích.“

Cora se musela usmát. „Myslím, že mě jen tak chlácholíte, pane.“

V očích se mu to blýsklo humorem. „Já nikdy nechlácholím jen tak, má drahá, alespoň ne v důležitých věcech. Přeju ti dobrou noc.“

Potom už opravdu odešli a nechali Coru jíst a přemýšlet. Opřela se vzadu o opěradlo a rozhlédla se po prostorné místnosti. Uvažovala, jak hezky musí vypadat za denního světla. Zhluboka se nadechla a uvědomila si, že vzduch tu páchne trochu nevětraně, jako by se pokoj moc často nepoužíval. Ten pach ji uklidnil. Cora měla vždycky ráda místnosti, kam zbytek rodiny příliš často nezavítal.

Vtom znovu pocítila hlad, takže se vrátila k talíři s jídlem. Když na něm zbyly jen drobky, položila ho zpátky na stůl a unaveně se zvedla. Po zazvonění se za okamžik objevila mladá dívka. Byla vysoká, ale hrbila se, jako by se snažila vypadat menší. Vlasy barvy medu měla stažené do přísného uzlu, z něhož jí několik pramínků uteklo. Udělala rychlé pukrle a sklopila poslušně zrak na podlahu. „Už jste připravená jít si odpočinout, slečno Notleyová?“

„Ty musíš být Katy,“ pravila Cora.

Dívka riskla juknutí na Coru a plaše se usmála. „Ano, slečno. Katy Thompsonová, k vašim službám.“

Chovala se tak mile, že se Cora hned cítila uvolněně. „Pracuješ tu ráda, Katy?“

Zdálo se, že ta otázka služebnou překvapila, takže jí chvíli trvalo, než odpověděla. „Ano, slečno. Moc se mi tu líbí. Manželé Shepherdovi mě přijali, poté co… mě pan Ludlow propustil, abych tak řekla. Byli tak hodní, že mi dali, dá se říct, druhou šanci.“

„Kdo je pan Ludlow?“ chtěla vědět Cora.

„Ach, to je nejbližší soused na východ odtud, slečno. Majitel Tanglewoodu. Pořád mění sloužící.“

Cora se při tom popisu zamračila. „Je pan Ludlow tak svárlivý, že u něj sloužící dlouho nevydrží?“

„Spíš je puntičkářský,“ pravila Katy. „Ale určitě i svárlivý. Nedává nikomu druhou šanci. Uděláte jednu chybu, a už se můžete poohlížet po jiném zaměstnání. Právě včera poslal pryč hospodyni.“

„Opravdu?“ Coru to začalo zajímat. Znělo to trochu tajemně.

Služebná přikývla. „Slyšela jsem to od jednoho lokaje.“ Tváře ji zčervenaly, když se usmála. „Je na mě opravdu milý.“

„Vypadá to, že je to chytrý mládenec.“

„To nevím.“ Zrudla ještě víc a znovu sklopila oči na koberec.

Cora se zastavila pohledem u obrazu na zdi a udělala několik kroků k němu, aby dobře viděla na detaily zátiší, jež představovalo bronzovou vázu a jemnými tahy namalované okvětní plátky květin. Kdo to vytvořil? Mohl to být kdokoli – vzdělaná dáma, nebo chudý umělec. Umění malby bylo tak zajímavé. Horní vrstvy to považovaly za vhodné využití volného času – za uznávaný způsob, jak se mohla dáma zabavit. Ale pro nižší vrstvy to byl prostředek k přežití.

Jaká osoba vložila své nadání do tohoto obrazu? uvažovala Cora a myslela na své vlastní talenty a jak by jí mohly být užitečné, zvlášť kdyby nepatřila do vyšší společnosti. Možná že to bylo jádro problému. Kdyby uměla najít něco skutečně užitečného, co by mohla v životě dělat, třeba by konečně našla své místo na světě.

Otočila se a pohlédla na služebnou. „Pověz mi, Katy, co musí udělat žena, která se uchází o místo hospodyně?“

Katy v rozpacích zkrabatila obočí. „Nejspíš byste se musela ohlásit u majordoma. Ale proč byste potřebovala vědět takovou věc?“

Cora zaváhala, neboť chápala, že by jí Katy nerozuměla. Domnívala se, že by ji pochopilo jen málo lidí. Dokonce ani její sestra Rose, jak se zdálo, neshledávala na chování rodičů žádnou chybu. Ta nenacházela chybu na ničem. „Jsem jenom zvědavá. Nikdy jsem se o žádné místo neucházela. Pouze jsem chtěla vědět, jak se při tom postupuje.“

„Buďte ráda, že něčím takovým nemusíte procházet, slečno. Na práci není nic velkolepého.“

„Možná že ne, Katy. Ale musím říct, že budu vděčná, když mi ukážeš můj pokoj. Myslím si, že to byl pro nás obě dlouhý a únavný den.“

„Samozřejmě, slečno.“ Katy se ještě jednou uklonila. Učinila několik kroků ke dveřím, než dodala: „Máte moc hezkou ložnici. Manželé Shepherdovi chtěli, abyste měla jeden z nejlepších pokojů v domě.“

Cora vynutila na rty úsměv, ačkoli pocítila značnou provinilost. Rozhodně si nezasloužila hezký pokoj, stejně jako si nezasloužila tancovat valčík v místní společnosti. Pan Shepherd může o koťatech a plnokrevnících říkat, co chce, ale bez ohledu na to, jak dobře se mohou snášet ve stájích, kotě je pořád jen kotě a kůň je kůň. To se nedá změnit.

3

„Coro, to určitě nemyslíš vážně,“ prohlásila u snídaně paní Shepherdová, sevřela pevně vidličku a pohlédla tázavě přes stůl na Coru. „Hospodyně?“

Cora předstírala klid, který necítila. Když se v noci rozhodla vydat se tímto směrem, připadalo jí to správné. Ale teď, ve světle nového dne a s paní Shepherdovou, jež na ni civěla, jako by nevěřila vlastním uším, se její sebedůvěra vytrácela. „Ano, hospodyně.“

„Ale… proč?“

„Zaslechla jsem, že v sousedním sídle – myslím, že se jmenuje Tanglewood – shánějí právě tuto osobu, a protože já potřebuju najít nějaké zaměstnání, myslela jsem, že jsem se to dozvěděla díky prozřetelnosti.“

„Jsi dcera obchodníka, nikoli nějakého farmáře. A také jeho dědička,“ odtušila pevně paní Shepherdová. „Jen pomysli na to, jaký dopad by to mohlo mít na tvou pověst.“

I nad tím už se Cora zamýšlela. Když si pozdě v noci přehrávala všechno v mysli, uvažovala i o tom, že kvůli tomu bude mít pravděpodobně zničenou pověst. Paní Shepherdová dávala na přetřes právě to, co ji přesvědčilo, že musí v tomto plánu pokračovat.

„Uvědomuju si, že to nejspíš zničí mou pověst, ale to mě nezastaví,“ opáčila Cora.

Paní Shepherdová rozevřela údivem oči dokořán. Vrhla rychlý pohled na manžela, ale zdálo se, že ten je zabraný do čtení dopisu, který právě přišel, takže se paní Shepherdová obrátila zpátky ke Coře. „Zdá se, že… jsi s takovým plánem spokojená. Nemůžu to pochopit.“

„Nemůžeš?“ promluvil konečně pan Shepherd, odložil korespondenci stranou a obrátil pozornost ke své ženě. „Kdyby pan Notley zjistil, kde se nachází jeho nejstarší dcera, myslíš, že by si chtěl sir Gowen vzít dívku, která se stala raději hospodyní, než aby se za něj provdala? Jsem si jistý, že dokonce i jeho hrdost má své meze. Dcera obchodníka je jedna věc, ale hospodyně – to je něco jiného.“

„To je přesně to, co se ti snažím říct,“ odpověděla paní Shepherdová. „Má drahá, jestli budeš pokračovat v tomto plánu, dveře u vyšší společnosti už se ti nikdy neotevřou.“

„Já to chápu,“ přisvědčila Cora a nedodala, že jí nejsou žádné takové dveře otevřené ani teď.

Paní Shepherdová stiskla rty a opatrně položila vidličku. Když poté znovu zvedla oči ke Coře, měla je naplněné starostmi. „A chápeš také to, že tím neodradíš jen sira Gowena, ale také každého dalšího možného ctitele?“

Cora přikývla. „Ano. Bohužel pak jediní nápadníci, jež to neodradí, budou ti, kteří půjdou po otcově bohatství a budou ho chtít víc než mě. A takové manželství si nepřeju.“ Zvlášť ne teď, kdy z první ruky viděla, že existují i šťastné páry.

„Všichni muži však nejsou takoví,“ tlačila na ni paní Shepherdová. „Já jsem byla kdysi švadlena a… teď už dávno švadlena nejsem.“

Cora se jemně usmála. „Kdybych tak měla takové štěstí.“

„To je klidně možné.“ Paní Shepherdová vyslala prosebný pohled na manžela, který zrovna žvýkal silný plátek slaniny, jako by se nic nedělo. Když zachytil její pohled, spolkl slaninu, odložil vidličku a pročistil si hrdlo.

„Myslím, že je to výtečný nápad.“

„Prosím?“ Paní Shepherdová, které manžel nevěnoval žádnou pozornost se zamračila.

„Pověz mi, Coro,“ pokračoval, „kolik toho víš o sušení a přípravě bylin?“

„Prosím?“ Cora se zamračila. Co s tím mají společného byliny?

„Víš, jak připravovat zavařeniny? A cukroví? A destiluješ ráda?“

„Já…“

„A jak jsi na tom s domácím účetnictvím, s vedením služebných a kuchařek, a také se zásobováním vším od svíček po povlečení?“

Cora konečně pochopila, že ji pan Shepherd upozorňuje na zoufalý nedostatek kvalifikace. Přestože ji řada jeho otázek znervóznila, odmítala se tím nechat odradit. Zvedla bradu. „Vždycky jsem si uměla poradit s účetnictvím, pane, a co se týká ostatního… dobrá, ale učím se rychle. Věřím, že to zanedlouho zvládnu.“

„Potom s tebou souhlasím,“ pravil a znovu zvedl korespondenci. „Budeš obdivuhodná hospodyně, tím jsem si jistý. Přejeme ti s paní Shepherdovou, aby se ti dařilo.“

Cora si nebyla jistá, jak má odpovědět. Pohlédla na paní Shepherdovou, která už vůbec nevypadala tak vyděšeně. Z obličeje jí zmizely starostlivé vrásky a zdržela se jakýchkoli dalších poznámek. Opřela se o opěradlo a vzala znovu do ruky vidličku, aby dojedla snídani.

Cora se najednou cítila svými hostiteli opuštěná. Dala si na talíř vajíčka a nervózně se pustila do jídla. Ať už jí věří, nebo ne, ještě dnes odpoledne požádá majordoma v Tanglewoodu o místo hospodyně. Pokud zjistí, že pro to není dostatečně kvalifikovaná, může místo toho požádat o místo myčky nádobí.

Než úplně ztratila nervy, zvedla pěst a hlasitě zabušila na vchod pro služebnictvo. Zatímco čekala, až jí otevřou, třela si zápěstí a rozhlížela se kolem. Dům i jeho okolí měly svou osobitou krásu, ale v protikladu s vřelým a laskavým ovzduším, které obklopovalo Knotting Tree, působil Tanglewood jednoznačně nevlídně. Nedokázala přesně vysvětlit proč.

Možná to bylo kvůli zahradníkům, kteří si na ni sotva dovolili vrhnout pohled, či kvůli služebné, jež úplně odmítla zvednout zrak, když ji před chvílí míjela, nebo proto, jak se její zabušení na dveře dutě ozývalo zevnitř, jako by zdi domu nebyly nic jiného než prázdná skořápka. Ať to bylo cokoli, Cora si z toho nic nedělala.

Dveře se se zaskřípěním otevřely a vyšla žena o několik let starší a několik centimetrů vyšší než Cora. Měla bílý čepeček, šedé šaty a kdysi bílou zástěru, z níž nyní byla ušmudlaně šedá. Zrzavé vlasy měla pevně utažené do drdolu. Přivřela chladné, šedé oči a prohlížela si nově příchozí. „Potřebujete něco?“

Copak se tady neumí nikdo usmát? pomyslela si Cora a přiměla se k veselé odpovědi. „Ráda bych se ucházela u majordoma o místo hospodyně, jestli dovolíte.“

Žena lehce vyvalila oči, než se jí rty stočily do úšklebku. Se smíchem vyštěkla. „Vy? A hospodyně?“ Po čemž následoval další posměšný smích.

Cora byla vděčná za služčinu reakci. Urazila ji natolik, že v ní znovu upevnila její rozhodnutí. Uvědomila si, jak snadno čelí ženinu pohledu. „Buďte tak laskavá a řekněte majordomovi, že by s ním ráda mluvila slečna Notleyová.“ Cora si přála, aby se předtím zeptala Katy na majordomovo jméno.

„Jen jestli budu tak laskavá,“ opakovala posměšně služebná. Zachechtala se a opustila Coru, stojící na schodech, a šla hledat majordoma, nebo v to Cora alespoň doufala. Povzdechla si, ustoupila o krok dozadu a prohlížela si šedé kamenné zdi domu. Jaký druh lidí žije a pracuje uvnitř? Po většinu života byli jediní lidé, kteří byli na Coru laskaví, služební její rodiny. Zvlášť vychovatelka. To oni Coře ukázali rozdíl mezi hrubostí a jemností, mezi nezájmem a ryzí starostlivostí, mezi tolerancí a láskou. Usuzovala z toho, že všichni sloužící jsou laskaví. Zjevně tomu tak není. Bude se jí majordom také tak vysmívat?

Cora byla zanechána, aby se dusila ve vlastní šťávě po dobu, jež se jí zdála věčností. Když se služebná znovu objevila, byl její výsměšný výraz nahrazen kyselým zamračením. Coru ta změna zaujala.

„Pan Ludlow si přeje s vámi okamžitě mluvit.“ Služebná se otočila na podpatku a zanechala Coru ve stavu šoku. Pan Ludlow? To jako sám majitel tohoto ponurého domu, kterého Katy popsala jako puntičkářského a svárlivého? Proboha. Když si pomyslela, že si dělala starosti s tím, že by se jí mohl majordom vysmát a poslat ji pryč! Co však udělá nebo řekne pan Ludlow? I práce myčky nádobí se jí nyní jevila jako značně nepravděpodobná.

Protože jí nic jiného nezbývalo, Cora se zhluboka nadechla a přiměla se učinit krok vpřed. Alespoň bude mít pořádný příběh, který bude moci vykládat, až se vrátí značně pokořená do Knotting Tree.

4

Jonathan zíral na žhnoucí dřevěné uhlí ve velkém krbu a rukou se opíral o vyleštěnou krbovou římsu. Uhlíky poblikávaly v odpoledním světle dopadajícím do pokoje dvěma velkými okny na západní straně domu. Poté paži spustil a přešel k nejbližšímu oknu a vyhlédl ven na své rozsáhlé panství. Díky výhledu z těchto oken byla pracovna jedním z jeho oblíbených míst. Čistý rybník, přírodní park, neposkvrněné zahrady – to všechno mohl vidět z této výtečné vyhlídky. Ještě víc ho povzbudilo, když si vzpomněl, v jak špatném stavu našel Tanglewood před pouhými patnácti měsíci. A teď se podívejte! Byla to dech beroucí a úchvatná podívaná, právě jak na začátku doufal, že se to jednoho dne stane.

Jen kdyby v něm sloužící mohli vyvolat také tolik naděje.

Jonathan sepjal ruce za zády a zamračil se. Za pouhých patnáct měsíců, kdy byl majitelem Tanglewoodu, už vystřídal několik stájníků, pár lokajů a dost pokojských – a to ani nemluvil o třech hospodyních. Třech! Nerozuměl tomu. To dnes tak politováníhodně upadla obyčejná poctivost sloužících, že jim člověk nemohl věřit?

„Pane, je tu slečna Notleyová.“

„Děkuju, Sally. Můžeš ji poslat dál.“ Sally vypadala jako docela řádná dívka. Měla v sobě určitou nevrlost, pro niž ho nelákala, ale uměla vzít za práci a byla zodpovědná. Za to jí byl vděčný.

Jonathan se otočil od okna, když uchazečka o místo hospodyně vešla dovnitř – byla to mladá žena, mnohem mladší než jakákoli dosavadní hospodyně. Nemohlo jí být víc než dvacet let. Ještě podivnější bylo její oblečení. Přestože bylo jednoduché, bylo dobře ušité a jemnější než obvyklé oblečení žen v jejím postavení. A čepec na hlavě měla ještě elegantnější.

Místo aby sklopila oči k podlaze, jak by to udělala většina uchazeček, střetla se krásnýma modrýma očima s jeho zrakem. Byly to poctivé oči. Výmluvné oči. Oči, které vyprávěly o její úzkosti a rozhodnosti, ale také o jejím překvapení. Zjevně ani ona neočekávala, že on bude vypadat tak mladě. Možná si ho představovala staršího, ošklivějšího nebo hřmotnějšího, tak jak si on představoval ji.

Ukázal na křeslo před krbem. „Neposadíte se, slečno Notleyová?“

„Ano. Děkuji, pane Ludlowe.“ Překvapila ho její kultivovaná mluva. Pohybovala se graciézně a sedla si na krajíček. V jejích vlasech zazářilo světlo z okna. Nyní viděl, že jsou sytě kaštanové spíš než tmavě hnědé, jak nejdřív předpokládal. Byly rovné a zářivé, takže bylo zřejmé, že o ně dobře pečuje.

Kdo byla tahle žena a odkud pocházela? Jonathan ji nikdy předtím neviděl. Tím si byl jistý, protože kdyby ji někdy zahlédl, ty modré oči, vysoké lícní kosti a plné rty by si pamatoval. Byla krásná.

„Bylo mi řečeno, že jste sem přišla žádat o místo hospodyně,“ poznamenal, aby se o tom ujistil. Třeba Sally špatně rozuměl. Cítil, jako by jí měl nabídnout nějaké občerstvení, nikoli jí klást otázky ohledně zaměstnání v jeho domácnosti.

Slečna Notleyová stiskla na okamžik rty, ale poté napřímila ramena. „Tak je to správné, pane.“

Nepřestával ji pozorovat a uvažoval, jaké okolnosti ji donutily ucházet se o to místo. „Vy nejste odtud, že ne?“ zeptal se.

„Přijela jsem z Essexu.“

„Essex je od Yorkshiru hodně daleko. Co vás přivedlo tak daleko na sever?“

Polkla a zdálo se, že pečlivě vybírá slova odpovědi. „Potřebovala jsem změnu, pane.“

„Změnu krajiny?“ vyzvídal.

Na okamžik zaváhala. „Změnu okolností.“

Jonathan čekal, že bude pokračovat, ale ona mlčela. Pozice hospodyně rozhodně nebyla změnou, kterou by si většina lidí přála. Pokud… Neutíká před něčím? Nebo pravděpodobněji, před někým?

„Nemáte, doufám, nějaké problémy se zákonem?“

„Ne.“ Trochu přitom uvolnila ramena. „Ujišťuju vás, že jsem z hlediska zákona nespáchala nic špatného. Uznávám morální hodnoty.“

Jonathan neměl důvod pokračovat v rozebírání jejích osobních věcí, i když ho její tajuplné odpovědi zaujaly. Co ji sem přivedlo a proč chce být jeho hospodyní? Je slečna Notleyová vůbec její skutečné jméno? Tvrdí sice, že uznává morální hodnoty, ale je to pravda?

Jonathan propustil předchozí hospodyni teprve přede dvěma dny, takže slečna Notleyová už musela být v Askernu. Kde bydlela? V hostinci? „Mohu se zeptat, jak jste se dozvěděla o uvolněném místě hospodyně?“

„Samozřejmě. Katy Thompsonová je… moje známá. Myslím, že kdysi pracovala u vás jako služebná a v současnosti je zaměstnaná v Knotting Tree.“

Knotting Tree, uvažoval Jonathan a v duchu přidal další dílek do skládačky týkající se slečny Notleyové. Byli Shepherdovi také její známí? Ne, jak by mohli? Kdyby byla hostem na Knotting Tree, neucházela by se tady o práci. Možná je Katyinou příbuznou, ačkoli to se mu také jevilo jako nepravděpodobné.

„Pamatuju si na Katy Thompsonovou,“ přisvědčil. Ta uličnice drze flirtovala s každým mužským sloužícím a působila v jeho domácnosti spoustu mrzutostí. Jonathan to nechtěl řešit, dokud ji nepřistihl, jak se v pracovní době líbá s jedním hochem ze stájí. Neměl pochopení pro jakýkoli druh nečestnosti, takže byli oba okamžitě propuštěni.

Jonathan si sedl naproti slečně Notleyové a chvíli si ji prohlížel. „Omluvte mou otevřenost, ale zdá se mi, že… jste příliš mladá na takové postavení.“

Zvedla bradu ještě o kousek výš. „Bude mi dvaadvacet, pane, ale jestli jsem příliš mladá, stará nebo správného věku, záleží na pohledu každého člověka. Starším lidem se opravdu mohu zdát příliš mladá, ale pro batole jsem stará jako Metuzalém. Vy si musíte klást otázku, jestli jsem ta správná osoba pro tuto pozici.“

Jonathan shledával její otevřenost občerstvující, dokonce se trochu usmál. „A jste tou správnou osobou pro tuto pozici?“ zeptal se.

„To musíte posoudit vy. Ne já.“

„Aha.“ Usmál se ještě víc a opřel se vzadu o opěradlo křesla a přitiskl k sobě konečky prstů. „Tak, slečno Notleyová, možná byste ráda slyšela, že jste prošla první zkouškou.“

V rozpacích stáhla obočí. „Jaká to vlastně byla zkouška, pane?“

„Že ve mně uznáváte hlavní autoritu v této domácnosti. Musím přiznat, že mi připadáte jako člověk, který by mohl mít sklony k překračování hranic autority.“

Na chvíli sklopila oči do klína, ale potom mu znovu pohlédla do očí. „Nemůžu popřít, že by se to mohlo stát. Ale pokud něco takového udělám, máte přece možnost mě tvrdě vrátit na své místo. Ujišťuju vás, že ustoupím bez odmlouvání.“

Jonathan se její odpovědi zasmál. Nepamatoval si, že by měl kdy takový zajímavý vstupní pohovor. „Povězte mi o své kvalifikaci,“ pokračoval.

V obličeji se jí objevila panika a znovu rychle odvrátila pohled do klína. „Ano, samozřejmě. Má kvalifikace…“ Hlas jí odumřel a čelo se jí zkrabatilo.

Jonathan si podepřel ukazovákem bradu a bavil se tím, jak se vykrucuje. „To musí být dlouhý seznam, když nevíte, kde začít,“ pronesl suše.

Skousla si na okamžik spodní ret. Když se na něj konečně zase podívala, bylo v jejím obličeji možné číst rozčarování. „Ten seznam vlastně není moc dlouhý, pane.“

Pokusil se skrýt pobavení a vyptával se dál. „Můžete mi říct alespoň jednu věc, která by vás měla doporučit?“

Přelétla očima pracovnu, jako by hledala inspiraci. Když spočinula pohledem na psacím stolu, rozzářila se. „Mám dobrou hlavu na čísla, pane.“

„O většinu účtů se stará můj správce.“

„Ach.“ Znovu si skousla ret a zamračila se, než se opět rozjasnila. „Umím docela dobře poroučet lidem.“

„Jenom docela?“ Jonathan si nemohl pomoct, spolu s těmi slovy se musel rozesmát. Slečna Notleyová znovu zkrabatila čelo a on prakticky viděl, jak jí to v mysli víří. Nejspíš uvažovala o každém střetnutí, které kdy podstoupila, a snažila se uhodnout, jestli ji to činí víc než docela přiměřenou k jednání s lidmi.

„Povězte mi tohle, slečno Notleyová,“ pobídl ji Jonathan, jenž cítil nepochopitelné přání ji zachránit. „Uměla byste dohlédnout, aby služebné konaly své povinnosti přesně a včas?“

„Samozřejmě.“

„Uměla byste propustit služebnou, kdyby nesplnila to, co se od ní očekávalo, a našla byste za ni vhodnou náhradu?“

„Jistě.“

„Uměla byste nakupovat pro domácnost zásoby a spolupracovat přitom s kuchařkou, paní Caddyovou, aby bylo jisté, že jsou spižírna i sklep za všech okolností dobře zásobeny?“

Tady slečna Notleyová byla s odpovědí poněkud pomalejší. „Myslím, že ano.“

Jonathan se naklonil dopředu a opřel si lokty o kolena. „Hospodyně musí mít spočítané všechno povlečení, stříbrné příbory, mýdla, svíčky a podobné věci. Jinými slovy, pod vaši správu patří také všechny věci ve skladišti.“ Dovolil jí, aby zvážila i tyto povinnosti, než dodal: „Říkáte, že máte dobrou hlavu na čísla, takže předpokládám, že pro vás nebude problémem zodpovídat za inventář a zásoby.“

„Ne, pane.“ Podle toho, jak narovnala záda, se zdálo, že z toho načerpala alespoň trochu sebedůvěry.

„Když budu mít hosty,“ pokračoval Jonathan, „paní Caddyová připravuje jídlo, ale hospodyně dohlíží na to, aby bylo vše servírováno podle jídelníčku, aby to bylo dobře zorganizované a vše přišlo na stůl včas. Zvládnete na to všechno dohlédnout?“

„Určitě,“ přisvědčila, ačkoli to slovo znělo poněkud přiškrceně, jako by ho musela ze sebe vynutit.

„A konečně je tu přípravna, o níž se také stará hospodyně. Máme tu zvláštní služebnou určenou pro tuto místnost, která vám bude po ruce, ale hospodyně musí vědět, jak se mají rozbíjet homole cukru, sušit byliny, skladovat a nakládat zelenina, jak se dělají zavařeniny a ocet, destiluje se, a dokonce i to, jak se připravuje léčivý čaj, kdykoli mě začne bolet hlava.“

S očima navrch hlavy na něj slečna Notleyová zírala pohledem plným hrůzy. Jonathan jen stěží potlačoval smích. Stiskl rty k sobě, aby se mu v koutcích nezvedaly, a čekal trpělivě na její odpověď.

Konečně si odkašlala, a když promluvila, zněl její hlas silně a sebevědomě. „Umím si přečíst jídelníček a přesně ho dodržovat. Umím také dobře šít.“

„Opravy oděvů provádí můj komorník a švadlena z prádelny.“

Vydechla a shrbila ramena, jako by konečně rozpoznala marnost své snahy stát se hospodyní. „Samozřejmě.“

Jonathan si podepřel prsty bradu a uvažoval, co s ní. Skutečně neměla kvalifikaci na toto místo, to bylo zřejmé, a byl by hlupák, kdyby takovou osobu přijal. Něco na ní ho však nutilo, aby to ještě rozvážil. Její otevřená čestnost? Či zjevná zranitelnost? Nebo projev vnitřní síly? Mohla by se, jak sama řekla, naučit, jak se stát přijatelnou hospodyní, kdyby k tomu dostala příležitost?

„Mohl bych vidět vaše reference?“ zeptal se, aby získal nějaký důvod – jakýkoli –, aby si ji mohl nechat.

Překvapilo ho, že se usmála a vydala zvuk podobný zasmání. Když se svýma výmluvnýma modrýma očima střetla s jeho zraky, měla je plné veselí. „Pane Ludlowe, určitě už musíte vědět, že žádné reference nemám. Můj zjevný nedostatek zkušeností svědčí o tom, že mohu nabídnout pouze ochotné srdce a touhu všechno se naučit, což zjevně nestačí. Prosím, odpusťte mi, že jsem vás obrala o tolik času. Odejdu sama.“

Zvedla svůj čepec za stuhy a Jonathan se smíšenými pocity sledoval, jak vstává. Pokud by jí nabídl místo hospodyně, vyvolalo by to v domácnosti pozdvižení – už slyšel, jak paní Caddyová bručí, jak je ta žena neschopná. Nikdy však nepoznal člověka, kdo by mluvil tak čestně. To byla skutečně vzácná vlastnost, kterou si nechtěl nechat proklouznout mezi prsty. A vypadalo to, že tato žena je také značně inteligentní. Možná by se stihla všechno rychle naučit. Zdálo se také, že je natolik opravdová, že by mohla získat přízeň všech sloužících a sjednotit je. Bylo by možné, že by se stala hospodyní, kterou tak dlouho hledal, až by se naučila zvládat své povinnosti?

To Jonathan netušil. Vyvolávala v něm však naději, kterou u druhých uchazeček nikdy necítil.

Už byla téměř ze dveří, když ji zastavil. „Cítím povinnost vám připomenout, že překračujete hranice, paní Notleyová. Ještě jsem vás nepropustil.“

Ztuhla a pomalu se otočila. Pohlédla na něj se zmatkem v očích. „Chcete říct slečno Notleyová, ne paní Notleyová, že?“

Vstal z křesla a došel až k ní. Poté sepjal ruce za zády. „Ať jste provdaná, nebo neprovdaná, všechny hospodyně bývají oslovovány jako paní, protože se jim tak prokazuje úcta.“

Pootevřela rty, ale hned je zase sklapla. „Chcete říct, že…“

„Vítejte na Tanglewoodu, paní Notleyová.“ Jonathan musel potlačit velice podivný pocit, že by se jí měl uklonit. „Modlím se, abyste byla stejně dobrá při vedení ženského osazenstva Tanglewoodu, jako jste dokázala zvládnout mě.“

Cora se vrátila do Knotting Tree s jásotem v srdci. Vzdálenost mezi oběma panstvími jí samou radostí připadala jako krátká vycházka, nikoli jako dlouhá cesta, jak se jí zdála být před hodinou. Udělala to, k čemu se rozhodla – přestože Shepherdovi a ta drzá služebná Sally ji chtěli přimět, aby uvěřila, že to nezvládne. Bylo jí nabídnuto místo hospodyně v Tanglewoodu. Nedokázala říct, jak se jí to podařilo, jenom že se to stalo. Vyběhla po schodech, a když jí Geoffries otevřel dveře a vedl ji dlouhou chodbou do knihovny, nohy jí prakticky klusaly po mramorové podlaze. Cora ve své radosti ani nezaregistrovala vznešenost místnosti s dlouhými řadami knih, hlavně že tam nalezla hostitele i hostitelku. Pan Shepherd seděl ve velkém ušáku a četl knihu, zatímco paní Shepherdová trůnila u malého psacího stolu a psala nejspíš dopis. Když Cora vešla, oba vzhlédli. Rychle setřela z tváře úsměv, jelikož věděla, že oni nebudou považovat zprávu, kterou jim nese, za tak potěšující jako ona.

Pan Shepherd zavřel knihu a odložil ji na malý stolek. Poté vstal a ukázal Coře, aby si sedla. Paní Shepherdová také vstala a šla se posadit na pohovku vedle Cory.

„Vypadáš rozporuplně,“ prohlásil pan Shepherd. „To je opravdu zajímavé. Tak jaké máš pro nás zprávy?“

Cora sepjala prsty, aby si s nimi zbytečně nehrála. „Skutečně jsem plná rozporů, pane. Přestože věřím, že ta zpráva je pro mě nádherná, vy a paní Shepherdová ji určitě shledáte znepokojivou.“

Okamžik ji pozoroval a nedával najevo překvapení ani starost. Paní Shepherdová naopak nemohla skrýt svůj úlek.

„Tys to místo dostala,“ pravila.

„Ano,“ přisvědčila Cora a téměř se shrbila. Bylo to zvláštní. Shepherdovy znala teprve den, a přesto si přála, aby o ní měli dobré mínění mnohem víc, než si to kdy přála od vlastní matky a otce.

„Aha,“ pronesl konečně pan Shepherd se stále jaksi netečným výrazem. Cora neměla představu, co si myslí, a přála si, aby neuměl tolik maskovat své city. Ona nikdy nedokázala skrývat, co cítí.

„Stephene, určitě nemůžeme dovolit…“

„My se proti tomu nemůžeme postavit, má lásko,“ opravil svou ženu s pohledem stále upřeným na Coru. „Určitě sis to všechno dobře rozvážila, Coro?“

„Ano, pane. Jsem rozhodnutá. Zítra ráno mám začít svůj první pracovní den.“ Odmlčela se a další slova vybírala velice pečlivě. „Vím, že si myslíte, že se chystám provést ohromnou hloupost, ale je to moje hloupost, ne?“

Lehce se mu zvedly koutky rtů. „To ano.“

Paní Shepherdová vrhla na manžela varovný pohled. „Ano, ale jsi nyní v naší péči, a proto je naší povinností se ujistit, že plně chápeš důsledky své volby. Prosím, zvaž to pečlivě, než uděláš další krok.“

„Tanglewood mi připadal jako bez duše,“ vyhrkla Cora, protože chtěla, aby ji pochopili. „Když jsem poprvé vstoupila dovnitř, zdálo se mi, že mu chybí srdce, a vůbec mi na něm nezáleželo. Ale poté co jsem si promluvila s panem Ludlowem, cítila jsem to jinak. Už si nemyslím, že Tanglewood nemá srdce. Věřím, že ho má zlomené a potřebuje opravit.“

Cora stiskla rty k sobě a snažila se vyjádřit své pocity slovy. „Byla bych moc ráda, kdybych mohla svým životem něčemu posloužit – udělat něco dobrého a hodnotného, něco, při čem se budu cítit užitečná a potřebná. Dnes odpoledne mi byla taková příležitost nabídnuta a já bych ji ráda přijala. Už neřeším jenom útěk ani se nesnažím odradit sira Gowena. Teď chci zjistit, jaké mám schopnosti kromě vysedávání v salonu, a prozkoumat veškeré své možnosti. Poskvrnění pověsti je pro mě pouze další výhoda.“

Pan Shepherd se zlehka usmál. „Myslím, že jsi jediná mladá dáma, kterou znám, jež hledí na poskvrnění své pověsti jako na výhodu.“

Cora mu také odpověděla úsměvem. „Kdybyste měl někdy tu smůlu, že byste poznal sira Gowena, troufám si říct, že byste to považoval za výhodu i vy.“

„Doufám, že takovou smůlu nikdy mít nebudu.“

Paní Shepherdová se stále mračila. „Pověz mi, Coro, co si myslíš o panu Ludlowovi?“

„O panu Ludlowovi?“ Cora se v myšlenkách vrátila zpět k okamžiku, kdy ho poprvé spatřila. Okamžitě si všimla jeho výšky a překvapilo ji, jak vypadá mladě. Nemohlo mu být víc než třicet let. Byl hezký, ne však obvyklým způsobem. Nechal si narůst delší vlasy, než bylo nyní v módě, a nechával je trochu rozevláté. Pohyboval se a mluvil inteligentně a sebevědomě, a když se na ni díval svýma zářivě zelenýma očima, připadalo jí, že je přímo průhledná. Když se usmál, na levé tváři se mu objevil okouzlující ďolíček. Pohled na něj jí způsobil v žaludku ohromně matoucí účinek – připadalo jí, jako by se jí lehce rozechvěl.

Cora si na něj při té vzpomínce málem znovu sáhla, ale rychle si v duchu vyčinila za svou hloupost. Proboha, má se stát u toho gentlemana hospodyní, nikoli jeho partnerkou pro další tanec. Potřebuje si pamatovat, jaké je její místo, a nedovolovat si, aby její mysl prodlévala na panu Ludlowovi bez ohledu na jeho příjemný vzhled a tajemné způsoby.

Cora se přiměla myslet na jiné věci, jichž si všimla – na jeho laskavost, profesionalitu a otevřenost – a konečně paní Shepherdové odpověděla. „Myslím si, že je inteligentní, výřečný a hezký. Dala jsem mu najevo, že jsem jako hospodyně nezkušená, a on mi vyjmenoval, co ode mě očekává a… zdálo se, že byl docela spokojený s mými odpověďmi, takže mi nabídl možnost to zkusit.“

„Dala jsi mu jasně najevo své… zkušenosti?“ tlačila na ni paní Shepherdová.

„Či spíš jejich nedostatek,“ řekla Cora a usmála se. Pokud mu dala něco dokonale najevo, tak to bylo toto. „Ano, to jsem určitě udělala.“

Paní Shepherdová se zamračila. „A on ti přesto to místo nabídl.“

„Ano.“

„Aha.“ Paní Shepherdová upadla do přemýšlivého mlčení a už nic víc neřekla. Cora uvažovala, jestli v tom ta žena vidí něco, co ona sama nepochopila. Učinil pan Ludlow něco špatného, že jí to místo nabídl? Věřila paní Shepherdová, že přišel o rozum?

Možná že ano, pomyslela si Cora se zamračením.

Když paní Shepherdová znovu promluvila, zdálo se, že velice pečlivě volí slova. „Přestože nemohu tvůj plán podporovat, souhlasím s panem Shepherdem, že nejsme v pozici, abychom ti přikazovali, co můžeš a co nemůžeš dělat se svým životem. Pokud skutečně chceš tím vším projít, můžu ti nabídnout pouze naději, že z toho jistě získáš určitou zkušenost. Pokud tomu tak nebude, nebo pokud se ocitneš v situaci, že už tam nebudeš chtít dál zůstávat, nezapomeň, prosím, že tady u nás máš vždycky místo, kam se můžeš uchýlit.“

„Ano,“ přikývl i pan Shepherd. „A byli bychom velice rádi, kdybys nás navštívila hned první odpoledne, kdy budeš mít volno. Budeme moc zvědaví, co nám přineseš za zprávy.“

Cora přikývla, protože začala být nervózní. Cítila ve vzduchu napětí. Zdálo se jí, že Shepherdovi něco předvídají. Ale co?

„Děkuji vám, že jste ke mně tak laskaví,“ pravila. „Pokud vám nebude vadit, když vás přijde navštívit hospodyně, tak určitě dorazím.“

„Můžeš klidně přijít třeba jako myčka nádobí, a my tě přivítáme s otevřenou náručí,“ poznamenal pan Shepherd.

Coru ta slova zahřála u srdce. „To ráda slyším. Moc se totiž bojím, že až pan Ludlow zjistí, jak moc jsem pro to místo nekompetentní, určitě mě degraduje na pouhou myčku.“

Ten komentář vyvolal na rtech paní Shepherdové úsměv. Byl ovšem jenom nepatrný a nedošel až k očím, ale přesto to byl úsměv. Cora by se s tím měla spokojit.

„Nejspíš dostaneš pro svou práci několik uniforem,“ poznamenala paní Shepherdová. „Ale myslím, že bys užila i něco jiného, než co sis přivezla s sebou, abys měla co na sebe pro svá volná odpoledne. Protože jsi mě připravila o možnost vyrazit na pořádný nákup, musíš mi dovolit, abych ti nabídla nějaké své starší šaty. Zdá se, že jsme podobně vysoké i rostlé. Určitě najdeme pár věcí, které ti dobře padnou.“

Cora by to nikdy nepřiznala nahlas, ale jedna z nejhorších věcí na odchodu z Danbury – kromě rozloučení s lady Harriett – byla ta, že musela odjet bez řádné výbavy. Otec vždy trval na tom, aby byla oblečená stejně dobře jako jakákoli šlechtična, a Cora se tomu nikdy nebránila. Která žena by se neradovala z toho, že může nosit hezké šaty? Tohle bylo jedno z požehnání bohatství, které jí nejvíc chybělo.

Pohlédla vděčně na paní Shepherdovou. „To by se mi moc líbilo.“

„To ráda slyším. Tak jdi nahoru do svého pokoje a já tam za tebou za chvíli zajdu.“

Cora přikývla a vstala. Cítila podivnou nejistotu, že má odejít. Když kráčela chodbou a potom vystupovala po širokém schodišti nahoru, uvědomovala si, jak drasticky se má změnit její dosavadní život. Dnes byla vítaný a čestný host vracející se do luxusní ložnice. A zítra přijme úlohu sloužící – která bude zodpovědná za utírání prachu a za nedostatky při úklidu a nebude mít možnost obdivovat krásu kolem sebe.

Když došla až na podestu, uvědomila si, že dole na pohovce zapomněla svůj oblíbený čepec, a pospíšila si zpátky po schodech dolů. Geoffriese nikde neviděla, tak zvedla ruku, že zaklepe na dveře, ale zarazily ji hlasy pana a paní Shepherdových vycházející nedovřenými dveřmi z knihovny.

„Ale my o něm víme tak málo,“ říkala právě paní Shepherdová. „Může vypadat ve společenském styku okouzlující a laskavý, ale nikdy o sobě nic nepověděl a pořád je pro všechny ve městě záhadou. Nevíme ani, proč se přistěhoval do Askernu, a už vůbec ne, odkud přišel. Co když to není gentleman? Určitě si všiml, že Cora je vzdělaná dívka a že je vychovaná v luxusu. Stačil mu určitě jediný pohled na její šaty a čepec, a to nemluvím o jejím vyjadřování. Nemůžu si pomoct, ale musím uvažovat, jaké důvody ho vedly k tomu, aby si najal krásnou mladou ženu, která hospodaření vůbec nerozumí. Opravdu mám obavy o její bezpečí.“

„Má drahá, musíš se uklidnit,“ naléhal na ni pan Shepherd svým klidným způsobem, který, jak se zdálo, používal v jakékoli situaci. „Pan Ludlow se vždycky choval jako gentleman, a dokud se neprokáže něco jiného, musí gentlemanem zůstat. Což znamená, že je třeba opět trochu obnovit známost s naším nejbližším sousedem, nemyslíš?“

„Ano,“ přisvědčila paní Shepherdová. „Mám na něj spoustu otázek, které by mi měl zodpovědět.“

Pan Shepherd se zachechtal. „Chceš ho snad vyzpovídat stejně, jako on vyzpovídal Coru?“

„Myslím, že by bylo jen spravedlivé, kdyby mi to bylo umožněno,“ odtušila.

Pan Shepherd se zasmál. „Dáme se do toho společně. Ale samozřejmě že nijak násilně. Raději se zkusíme ptát s taktem, takovým tím sousedským způsobem, že z toho pan Ludlow nebude moudrý.“

„A kdybychom v něm našli třeba jen sebenepatrnější náznak neslušnosti, musíš mi slíbit, že Coru okamžitě odstěhuješ z Tanglewoodu.“

„Samozřejmě.“ Následovala chvilka ticha, než se znovu ozval hlas pana Shepherda. „Něco tě pořád trápí. O co se jedná?“

„Připadá mi, jako bychom posílali naše koťátko k vlkům. Ale možná si dělám zbytečné starosti.“

„To tě jen šlechtí, má lásko. Ale teď pojď. Cora už určitě očekává, až k ní přijdeš se slíbeným šatstvem.“

Cora se rychle otočila, zvedla sukně a vyběhla co nejrychleji po schodech do svého pokoje. Zavřela dveře a těžce oddechovala. Před chvílí si připadala jako sebevědomá žena přichystaná dobýt svět, ale teď se cítila příliš mladá a naivní jako namyšlená školačka, která vůbec netuší, jaký je skutečný svět. Srdce jí nervózně bušilo v hrudi. Poprvé od přijetí místa hospodyně pocítila pochybnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzestup slečny Notleyové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.