Osvětimská
ukolébavka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Mario Escobar

Osvětimská ukolébavka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnování

Mé drahé ženě Elisabeth, která se mnou navštívila Osvětim a tento příběh si zamilovala. Chci s tebou strávit celý život.

Více než dvaceti tisícům etnických cikánů, kteří byli v Osvětimi vězněni a vyhlazováni, a čtvrtmilionu těch, kteří byli zavražděni v lesích a roklích na severu Evropy a v Rusku.

Asociaci pro připomínání cikánské genocidy
(Asociación de la Memoria del Genocidio Gitano)
za její boj za pravdu a spravedlnost.

Opakem lásky není nenávist, je to lhostejnost. Opakem krásy není ošklivost, je to lhostejnost. Opakem víry není kacířství, je to lhostejnost. A opakem života není smrt, ale neschopnost rozlišovat mezi životem a smrtí.

— ELIE WIESEL

v Rumunsku narozený židovský spisovatel,
jenž přežil nacistický koncentrační tábor

Hodinu po odjezdu z Krakova naše kolona zastavila u velkého nádraží. Na tabuli byl jeho název: Auschwitz. Nic nám to neříkalo. Nikdy jsme o ničem takovém neslyšeli.

— MIKLÓS NYISZLI

židovský lékař z Maďarska, asistent dr. Mengeleho

Aby člověk vydržel balancovat na pokraji nacistických hanebností a nespadl do té jámy, musel mít mimořádnou mravní sílu. A přesto jsem viděla mnoho vězňů, kteří si uchovali lidskou důstojnost až do konce. Nacisté je dokázali pokořit fyzicky, nemohli však zničit jejich mravnost.

— OLGA LENGYELOVÁ

maďarská lékařka, která přežila Osvětim

AUTOROVA
POZNÁMKA

Práce na knize Osvětimská ukolébavka byla v celé mé profesionální kariéře nejtěžší. Ne kvůli nějakým formálním obtížím při psaní nebo kvůli pochybnostem o tom, kam příběh směřuje. Největší starost mi dělaly obavy, že na těchto stránkách nedokážu dokonale popsat velikost duše Helene Hannemannové.

Lidské bytosti jsou jen kratičký vzdech uprostřed uragánu, v němž žijeme, avšak Helenin příběh nám připomíná, že můžeme zůstat pány svého osudu, byť proti nám stojí doslova celý svět. Nedokážu říci, jestli mě tato kniha naučila stát se lepším člověkem, nepochybně však mohu nabídnout pár omluv za své chyby a slabiny.

Když můj přítel a vydavatel Larry Downs vyslechl Helenin příběh, řekl, že jej musí poznat svět. To však nezáleží na nás... Je to na tobě, milý čtenáři, a na tvé lásce k pravdě a spravedlnosti. Pomoz mi vyprávět světu příběh Helene Hannemannové a jejích pěti děti.

Madrid, 7. března 2015

(pár dnů po 70. výročí osvobození Osvětimi)

Prolog

BŘEZEN 1956
BUENOS AIRES

Když letadlo začalo prudce stoupat, zadržel jsem dech. V těch šesti letech strávených v Argentině jsem se jen zřídka vydával za hranice hlavního města. Z představy, že budu několik hodin zavřený v malém prostoru, mě rozbolelo na prsou, jakmile se však příď letadla srovnala, srovnal se i můj dech a já se uklidnil.

Když ke mně přišla pohledná blondýnka a zeptala se, jestli chci něco k pití, odpověděl jsem, že bych si dal čaj. Napadlo mě, že bych mohl požádat o něco silnějšího, na nervy, ale od pobytu v Osvětimi jsem se alkoholu vyhýbal. Bylo ostudné dívat se, jak jsou mí kolegové den co den opilí, velitel Rudolf Höss však téměř nehnul brvou. V posledních měsících války se kdekoho zmocnilo zoufalství. Při barbarských náletech Spojenců přišli někteří o manželky a děti. Přesto by německý voják – a příslušník SS obzvlášť – měl bez ohledu na okolnosti zachovávat klid.

Stevardka na stolek přede mnou opatrně postavila horký čaj a letmo se usmála. Vypadala úžasně. Ústa měla správně široká, jasné modré oči, malé a růžové tváře – dokonalý árijský obličej. Pak se můj pohled stočil ke starému černému koženému kufříku. Aby mi let rychleji ubíhal, vložil jsem do něj nějaké texty o biologii a genetice. Ani nevím proč, ale v poslední chvíli jsem ještě popadl pár starých notesů se zápisky z dětské školky cikánského tábora v Osvětimi-Březince. Před lety jsem je přidal ke svým zprávám o genetickém výzkumu vykonávaném v Osvětimi, nikdy jsem se k nim však nevrátil. Poznámky psala Helene Hannemannová, Němka, s níž jsem se seznámil v Osvětimi. Paní Hannemannová a její rodina, stejně jako válka, patřily už v té době do vzdálené minulosti, jíž jsem se raději nezabýval, do let, kdy jsem byl jako mladý důstojník SS pro všechny Herr Doktor Mengele.

Sáhl jsem do kufříku a vytáhl první notes. Obálka byla úplně vybledlá, v rozích měla nějaké skvrny a papír zežloutl jako ve starých knihách, které už nikoho nezajímají. Usrkl jsem čaje a notes jsem pomalu otevřel na první straně. Protáhlý, nakloněný rukopis Helene Hannemannové, ředitelky cikánské školky v Osvětimi, mě vrátil do Březinky, do oddílu BIIe, kde byli ubytováni Romové. Bláto, elektrické ploty a sladký pach smrti – tím pro nás byla Osvětim a takovou zůstávala i v našich vzpomínkách.

JEDNA

KVĚTEN 1943
BERLÍN

Když jsem klopýtala od postele, byla ještě tma. Ve dne už se dělalo teplo, ale rána zůstávala chladná a mně naskočila husí kůže. Vklouzla jsem do lehkého saténového županu a potichu jsem zamířila do koupelny, abych nevzbudila Johanna. V bytě jsme naštěstí stále měli teplou vodu. Rychle jsem se osprchovala a potom probudila děti. Všechny – kromě malé Adalie – měly toho dne školu. Rukou jsem setřela ze zrcadla páru a chvíli na sebe hleděla. Všimla jsem si, že mé modré oči obklopené vráskami vypadají menší. Pod očima jsem měla váčky, ale u matky pěti dětí do dvanácti let, která pracovala ve dvojitých směnách, aby uživila rodinu, to nebylo nic zvláštního. Ručníkem jsem si vytřela vlasy, až měly zase barvu slámy. Šedivé prameny, které mi stoupaly od spánků, jsem však raději nevnímala. Chtěla jsem si naondulovat vlasy do práce, musela jsem však přestat, protože mě volala dvojčata Emily a Ernest. Rychle jsem se oblékla a stále bosa jsem spěchala do jejich pokoje.

Když jsem vešla, obě děti seděly na posteli a tiše si povídaly. Jejich dva starší bratři se choulili pod peřinou, pokoušeli se ukrást ještě pár vteřin spánku. Adalia dosud spala s námi v manželské ložnici, postel v dětském pokoji už totiž byla pro pět dětí skoro malá.

„Potichu, drahouškové, ostatní ještě spí. Musím dělat snídani,“ zašeptala jsem. Děti se na mě vesele usmály, jako by jim pohled na mou tvář rozzářil den.

Ze židle jsem vzala jejich oblečení a položila je na postel. Dvojčatům bylo už šest let a nevyžadovala pomoc s oblékáním. Rodina, která má hodně členů, potřebuje efektivní systém, který všem umožní vykonávat jednoduché činnosti tak rychle a tak snadno, jak je nezbytné.

Přešla jsem do naší kuchyňky a dala se do práce. Po několika minutách zaplnil místnost hořký pach náhražkové kávy. Nahnědlá voda dokázala trochu zakrýt mdlou chuť ředěného mléka, ale starší děti už věděly, že nepijí skutečné mléko. Čas od času a s trochou štěstí se nám podařilo získat pár plechovek sušeného mléka, ale od začátku války a se zhoršováním situace na frontě byly příděly pořád skromnější.

Děti se prodraly úzkou chodbou a přiběhly do kuchyně. Věděly, že kousek chleba s pocukrovaným máslem, který dostávaly každé ráno, na stole dlouho nevydrží.

„Trochu tišeji, prosím. Táta a Adalia ještě spí,“ zamračila jsem se, když děti usedaly ke stolu. Přestože měly hlad, do jídla se nepustily, dokud jsem jim nerozdala hrnky. Potom jsme krátkou modlitbou vzdali dík za jídlo.

O tři vteřiny později už chléb zmizel a děti dopíjely kávu. Pak zamířily do koupelny, aby si vyčistily zuby. Využila jsem toho a z našeho pokoje jsem si vzala boty a kabát a nasadila si čepec zdravotní sestry. Věděla jsem, že Johann je vzhůru, ale dokud neslyšel zaklapnout dveře, vždycky hrál mrtvého brouka. Bylo mu trapné, že rodinu teď živím já, ale od začátku války se všechno v Německu změnilo.

Johann byl houslový virtuos. Léta hrál v Berlínské filharmonii, ale omezení pro ty, kteří neodpovídali rasovým zákonům nacistické strany, byla od roku 1936 stále přísnější. Můj manžel byl Rom, ačkoli většina Němců pro označení lidí této rasy používala slovo cikán. V dubnu a květnu 1940 byla prakticky celá jeho rodina deportována do Polska. Už skoro tři roky jsme o nich nic nevěděli. Já jsem byla naštěstí v očích nacistů čistokrevná, a proto nás pak už neobtěžovali. Přesto mě vždy polekalo zaklepání na dveře nebo zazvonění telefonu.

Když jsem došla ke vchodovým dveřím, čtyři starší děti už tam čekaly. Kabáty měly zapnuté, školní čepice na hlavách a hnědé kožené brašny u nohou. Prohlédla jsem je, přitáhla jim šály a postupně je políbila na tváře; tuhle část běžného rituálu jsem trochu protáhla. Nejstarší Blaz mou citem přetékající náklonnost někdy odmítal, ale dvojčata s Otisem si tuto vzácnou chvilku vychutnávala. Teprve pak jsme překročili práh a vydali se do školy.

„Pospěšte si, nechci přijít pozdě. Za dvacet minut mi začíná směna,“ řekla jsem a otevřela dveře.

Ještě jsme nedošli na podestu, nestačila jsem ani rozsvítit, když se ozval dusot vysokých bot stoupajících po dřevěných schodech. Po zádech mi přeběhl mráz. Děti se na mě podívaly. Ztěžka jsem polkla a pokusila se na ně usmát. Vycítily mou tíseň. Nenuceně jsem mávla rukou, abych je uklidnila. Děti se mě stále držely. Obvykle jsem je musela okřikovat, aby neběhaly ze schodů, ale blížící se kroky jejich energii udusily. Vplížily se za mě, jako by je můj lehký zelený kabátek mohl nějak skrýt a ochránit.

Když jsme sešli do druhého patra, dusání se už rozléhalo po celém schodišti. Blaz se naklonil přes zábradlí, aby viděl dolů, a vzápětí na mě pohlédl tak, jak se může podívat jen starší bratr, když chce něco naznačit a snaží se přitom nezneklidnit mladší sourozence.

Srdce se mi rozbušilo. Nemohla jsem se ani nadechnout, přesto jsem stále šla dolů a doufala, že mě neštěstí zase jednou mine. Nechtěla jsem věřit, že trápení by si tentokrát vybralo mě.

S policisty jsme se setkali uprostřed schodů do prvního patra. Byli to mladí muži, oblečení v tmavě zelených uniformách s koženými opasky a zlatými knoflíky. Zastavili se těsně před námi. Děti chviličku zděšeně hleděly na jejich špičaté přilby se zlatou orlicí, pak jim pohledy klesly k naleštěným botám. Vystoupil trochu zadýchaný seržant, podíval se na nás a začal mluvit. Dlouhý pruský knír se mu při jeho zdvořile výhružných slovech třásl.

„Frau Hannemannová, musíte se s námi bohužel vrátit do bytu.“

Než jsem odpověděla, podívala jsem se mu zpříma do očí. Chladná reakce jeho zelených zornic mě vyděsila, snažila jsem se přesto zůstat klidná a usmála jsem se.

„Seržante, obávám se, že nechápu, co se děje. Musím odvést děti do školy a pak jít do práce. Stalo se snad něco?“

„Frau Hannemannová, měli bychom si pohovořit raději ve vašem bytě,“ odpověděl a pevně mě uchopil za paži.

Jeho pohyb, přestože se snažil udělat to nenápadně, děti vyděsil. Násilí a agresivitu nacistů jsme sledovali už léta, avšak v tu chvíli jsem se poprvé cítila osobně ohrožena. Dlouho jsem doufala, že na nás zapomněli. Přežít v novém Německu se dalo nejlépe tak, že byl člověk neviditelný.

U sousedů Wegenerových se pootevřely dveře a škvírou jsem zahlédla bledou, vrásčitou tvář. Paní Wegenerová se na mě sklesle podívala a potom otevřela úplně.

„Herr Polizei, naše sousedka paní Hannemannová je báječná manželka a matka. Ona i její rodina jsou vzorem slušnosti a spořádanosti. Doufám, že je žádný zlomyslný člověk nepomluvil,“ řekla paní Wegenerová.

Její hrdinský čin mi vehnal slzy do očí. Za války si nikdo netroufl veřejně se vzepřít úřadům. Podívala jsem se do jejích očí zamlžených zákalem a vděčně jí stiskla rameno.

„My jenom plníme rozkazy. Chceme mluvit s vaším manželem. Pojďte s námi, prosím, ať to můžeme vyřídit v klidu,“ řekl seržant, uchopil kouli a dveře zabouchl.

Děti to polekalo a Emily se rozplakala. Využila jsem chvíli, zvedla ji do náruče a přitiskla si ji k hrudi. Zármutek a ztuhlý mozek mi dovolily pronést jen pár slov: „Nedovolím, aby vám někdo ublížil, děti.“

Po chvilce jsme stáli přede dveřmi našeho bytu. Začala jsem v kabelce mezi sušenkami, kapesníčky, papírky a šminkami lovit klíče, ale jeden policista mě odstrčil a prudce zabušil pěstí do dveří.

Rány se rozlehly po celém schodišti. Bylo časné ráno a město se dosud neprobralo z nočního ticha. Lidé teprve začínali dělat to, co každé ráno, a předstírali při tom, že je všechno normální, i když to tak už dávno nebylo.

Zaslechli jsme rychlé kroky, pak se dveře otevřely a pustily světlo do chodby. Černé kudrnaté vlasy padaly Johannovi přes oči a vypadal poněkud neupraveně. Nejdřív se podíval na policisty, potom na nás. Očima jsem ho tiše prosila, aby nás nějak ochránil, on však dokázal udělat jediné – dveře otevřít a pustit nás dovnitř.

„Johann Hanstein?“ zeptal se seržant.

„Ano, Herr Polizei,“ odpověděl manžel rozechvělým hlasem.

„Na rozkaz reichsführera-SS Heinricha Himmlera musejí být všichni Sintové a Romové internováni ve speciálních táborech,“ odříkával seržant. V posledních dnech tuto větu nepochybně pronesl už mnohokrát.

„Ale…“ začal manžel. Jeho velké černé oči jako by se ztrácely ve věčnosti. Vzápětí seržant pohnul rukou a jeho kolegové k manželovi přistoupili a uchopili ho za paže.

Položila jsem dlaň seržantovi na rameno: „Ne, prosím. Děsíte děti.“

V jeho očích jsem na okamžik zahlédla jakousi tíseň. Ideje nikdy nedokážou úplně zadusit cit. Promluvila k němu německá žena, jež by mohla být jeho sestrou nebo sestřenicí, žádná kriminálnice, která by ho snad chtěla obelhat.

„Dovolte prosím manželovi, aby se oblékl. Odvedu děti vedle,“ prosila jsem ho tiše ve snaze zmírnit dramatickou situaci.

Seržant mávl rukou, aby jeho muži Johanna pustili. Pak ale vyštěkl: „Děti půjdou také s námi.“

Tato slova se mi zabodla do těla jako nůž. Potlačovala jsem nával nevolnosti a přitom jsem kroutila hlavou, jako kdybych se chtěla ujistit, že jsem se přeslechla. Kam chtějí mou rodinu odvést?

„Děti jsou také Romové. Takže se rozkaz vztahuje i na ně. Nebojte se, vy můžete zůstat,“ řekl seržant ve snaze vysvětlit mi novou situaci. Na mé tváři se poprvé projevilo už několik let potlačované zoufalství.

„Jejich matka je ale Němka,“ pokusila jsem se protestovat.

„Na tom nezáleží. Jedno dítě chybí. Podle mých informací by tu mělo být pět dětí a jeden otec,“ pronesl seržant vážným úředním tónem.

Nedokázala jsem odpovědět. Strach mě úplně ochromil. Snažila jsem se polykat slzy. Děti se neustále dívaly na mě.

„Hned je připravím. Půjdeme s vámi všichni. Nejmladší je ještě v posteli.“ Můj hlas mě překvapil. Jako kdyby ta slova vycházela z úst jiné ženy.

„Vy nikam nepůjdete, paní Hannemannová, jenom ti, kteří mají cikánskou krev,“ řekl seržant stroze.

„Herr Polizei, já půjdu tam, kam půjde moje rodina. Dovolte nám sbalit si věci a musím také obléknout nejmladší dceru.“

Policista se zamračil, ale gestem ruky mě i děti propustil. Odešli jsme do ložnice. Vylezla jsem na židli a z šatní skříně sundala dva velké lepenkové kufry. Položila jsem je na postel a začala do nich skládat oblečení. Děti kolem mě mlčky stály. Neplakaly, ale ve tvářích se jim zračily obavy a nervozita.

„Kam půjdeme, mami?“ zeptal se nejstarší Blaz.

„Odvezou nás do nějakého letního tábora. Jednou jsem vám to ukazovala, když jste byli menší. Pamatujete?“ odpověděla jsem s nuceným úsměvem.

„My jedeme na tábor?“ zeptal se druhý nejstarší, Otis. Z jeho hlasu bylo cítit zmatené vzrušení.

„Ano, miláčku. Chvíli tam pobudeme. Víš, jak jsem vám před pár lety říkala, že odvedli vaše bratrance? Možná se tam s nimi uvidíme,“ řekla jsem strojeně optimistickým tónem.

Dvojčata to skutečně nadchlo, jako by jim moje slova umožnila zapomenout na všechno, co právě viděla.

„A můžeme si vzít míč? A brusle a hračky?“ zeptal se Ernest. Vždy a všude plánoval, jak si bude hrát.

„Vezmeme si jen to, co opravdu potřebujeme. Pro děti tam určitě bude spousta věcí.“ Zoufale jsem si přála, aby to byla pravda.

Věděla jsem, že nacisté odvlékají z domovů Židy, politické odpůrce a zrádce. Slýchali jsme, že „nepřátele“ Říše internují v koncentračních táborech, my jsme však pro nacisty nepředstavovali žádné nebezpečí. Nepochybně budou jen chtít, abychom do konce války zůstali v nějakém improvizovaném táboře.

Adalia se probudila a nepořádek na posteli ji polekal. Vzala jsem ji do náruče. Byla to hubená tříletá holčička s jemnou tváří a bledou pletí. Starším sourozencům, kteří vypadali spíš jako jejich otec, se vůbec nepodobala.

„Nic se neděje, miláčku. Pojedeme na výlet,“ řekla jsem a tiskla ji k hrudi.

Sevřelo se mi hrdlo a znovu mě zaplavila vlna obav. Napadlo mě, že zatelefonuji rodičům, měli by vědět, že nás odvedli, pochybovala jsem však, že mi to policisté dovolí.

Oblékla jsem Adalii, dobalila kufry a přešla do kuchyně. Vzala jsem pár konzerv, zbyteček mléka, chléb, několik zbylých koleček salámu a nějaké sušenky. Netušila jsem, jak dlouho bude trvat cesta, a chtěla jsem být připravena.

V malém obývacím pokoji jsem si uvědomila, že manžel je stále v pyžamu. Postavila jsem dva těžké kufry na zem a šla mu vyhledat nějaké oblečení. Vzala jsem jeho nejlepší oblek, hnědou kravatu, klobouk a kabát. Zatímco se pod přísným dohledem policie oblékal, vrátila jsem se do ložnice a svlékla stejnokroj zdravotní sestry. Děti stály v řadě u dveří a nespouštěly ze mě pohled. Vybrala jsem si hnědý kostým a modrou blůzu. Chtěla jsem se obléknout co nejlépe. Tři nejmladší děti přitom stály kolem mě. Pak jsme se vrátili do obývacího pokoje. Chvíli jsem se na Johanna dívala. V elegantním oblečení vypadal jako cikánský baron. Když jsem vešla, právě si nasazoval klobouk. Tři policisté se obrátili ke mně.

„Nemusíte chodit s nimi, Frau Hannemannová,“ pronesl seržant naléhavě.

Podívala jsem se mu zpříma do očí a zeptala se: „Myslíte si snad, že v takové situaci matka opustí své děti?“

„Divila byste se, co všechno jsem v posledních letech viděl,“ řekl. „Dobrá, pojďte s námi na nádraží. Do deseti hodin je musíme dopravit k vlaku.“

V té chvíli mě napadlo, že výlet asi bude delší, než jsem si myslela. Manželovu rodinu deportovali někam na sever, já jsem se však domnívala, že nás odvezou do cikánského internačního tábora, který vznikl nedaleko Berlína.

Prošli jsme obývacím pokojem do předsíně. První šel manžel a nesl oba kufry, v patách mu šli dva mladší policisté. Za nimi oba mí starší synové a potom dvojčata, která se mě držela za kabát. Adalii jsem měla na ruce. Když jsme vyšli ze dveří na chodbu, naposledy jsem se ohlédla po našem domově. Ráno jsem se probudila se samozřejmou jistotou, že nás čeká další běžný den. Blaz měl trochu obavy z písemky. Otis si stěžoval, že ho pobolívá ucho, což znamenalo, že bude stonat. Dvojčata byla zdravá jako rybičky, jen reptala, že se zase musí vstávat do školy. Adalia byla andílek, nikdy nezlobila a snažila se sourozencům vyrovnat v jejich hrách. Ani náznak, ani předzvěst toho, že by ten všední život mohl náhle skončit.

Schodiště bylo chabě osvětlené, jen do přízemí pronikaly první paprsky ranního slunce. Na chvíli jsem pocítila bolest, vždyť opouštím domov. Ale vzápětí jsem si uvědomila, že to je jinak. Domov bylo mých pět dětí a Johann. Zavřela jsem dveře bytu a vykročila ke schodišti. Přitom jsem pobrukovala ukolébavku, kterou děti chtěly slyšet vždy, když byly rozrušené nebo nemohly usnout. Vykročili jsme do neznáma. Po schodišti se ozvěnou rozléhala melodie beze slov a konejšila dětská srdce.

Guten Abend, gut’ Nacht,

mit Rosen bedacht,

mit Näglein besteckt,

schlupf unter die Deck’:

Morgen früh, wenn Gott will,

wirst du wieder geweckt,

morgen früh, wenn Gott will,

wirst du wieder geweckt.

Guten Abend, gut’ Nacht,

von Englein bewacht,

die zeigen im Traum

dir Christkindleins Baum:

Schlaf nur selig und süß,

schau im Traum’s Paradies,

schlaf nur selig und süß,

schau im Traum’s Paradies.[*]

* Brahmsova ukolébavka („Wiegenlied“), Op. 49, No. 4, 1868. Text z knihy: Achim von Arnim – Clemens Brentano: Des Knaben Wunderhorn. Český překlad: Jiří Blažek

Dobrou noc, už jen spi,

měj sen líbezný,

jdi děťátko spát,

nech se ukolébat.

Až zas den přijde k nám,

vrátíš se ku svým hrám.

Až zas den přijde k nám,

vrátíš se ku svým hrám.

Tiše píseň má zní

k tvému usínání,

zvonky znějí nad tvým

stromkem vánočním.

Těš se svým krásným snem,

radost svou najdeš v něm.

Těš se svým krásným snem,

radost svou najdeš v něm.

DVA

KVĚTEN 1943
CESTA DO OSVĚTIMI

Všechno se stalo velmi rychle. Na ploše nádražní rampy se tísnily stovky lidí. Nejdřív jsme byli trochu zmatení. Policie nás předala oddílu vojáků SS a ti nás pak natlačili do nádraží. Polekalo mě, když jsem uviděla tmavě hnědé dobytčí vagóny s otevřenými dveřmi, ale velmi brzy mi došlo, co se děje. Adalii jsem měla pořád v náručí, druhou ruku mi svíraly chladné a zpocené dlaně dvojčat. Dva nejstarší chlapci se přilepili na kufry, které ze všech sil svíral Johann. Vojáci do nás začali strkat, a když se lidé tlačili do vagónů, rampa se pomalu vyprazdňovala. Johann odložil kufry a pomohl Blazovi a Otisovi nastoupit. Pak zvedl do vagónu dvojčata.

V tu chvíli mě začal dav tlačit dopředu. Johann byl už ve vagónu a mohla jsem mu podat Adalii, pořád jsem však zůstávala asi na délku paže od vozu. Johann chytil Adalii, ale já jsem se posouvala pořád dál a dál. Lidské moře, muži, ženy a děti, mě hnalo k jinému vagónu. S bušícím srdcem jsem se snažila prodrat zpět. Chytila jsem se nějaké kovové tyče na vagónu a vyskočila. Chvíli jsem se vznášela nad hlavami lidí, ale nečekaně jsem dostala ránu do žeber. Ohlédla jsem se a spatřila vojáka SS. Snažil se mě shodit obuškem. Manžel viděl, co se děje. Přelezl podél otevřených dveří vagónů až tam, kam jsem dosáhla volnou paží. Naše oči se na vteřinu setkaly, ale další rána mě téměř srazila do davu. Přesto se mi podařilo chytit Johanna za ruku a ten mě pak vtáhl do vagónu.

Když mě zasáhl odporný zápach vozu, skoro jsem se pozvracela. Bylo to tam hrozné. Podařilo se nám udělat místo pro děti, aby si mohly sednout na slámu páchnoucí močí a plísní. Johann i já jsme stáli. Ve vagónu byla téměř stovka lidí, jen málokdo si mohl sednout.

Vlak sebou několikrát cukl a pak se pomalu rozjel. Náhlým pohybem jsme ztratili rovnováhu, ale na nohách nás udržela hustá spleť okolních těl. Pekelná cesta teprve začínala.

Ve vagónu byli samí cikáni, jako můj manžel. Lidé byli zpočátku klidní. Jak ale ubíhaly hodiny, začínaly hádky a strkanice. Po čtyřech nebo pěti hodinách se vážným problémem stala žízeň. Nemluvňata plakala, nebylo možné je utišit, malé děti měly hlad a starci omdlévali únavou a nepohodlím, kterého jsme se nemohli nijak zbavit. Vagón se neustále kymácel a rachotil. Přestože už začal květen, byla nám zima. Tou dobou bývají v Německu odpoledne ještě velmi chladná a my jsme nechávali slunce za zády.

Se soumrakem nastala panika, potom však jeden cikánský stařec promluvil do šera svým prastarým jazykem a lidé se trochu uklidnili. Johann se s několika muži pokusil ve vagónu zavést jakousi organizaci. Jeden roh označili za latrínu, s kbelíkem a dekou zavěšenou ze stropu, která poskytovala alespoň trochu soukromí.

Využila jsem chvíli a dětem jsem postupně dala trochu jídla a pár hltů mléka. Dva nejstarší synové zase padli na slámu, dvojčata se schoulila v důlcích u jejich nohou a mezi nimi spala Adalia.

Ve vagónu jsme neměli světlo, nikdo jej však nepotřeboval; strach a smutek ve tvářích cestujících si mohl snadno představit. Podmínky, v nichž nás převáželi, nám neposkytovaly žádné iluze o tom, kam míříme. Když Johan dodělal latrínu, už jsem to nevydržela. Zhroutila jsem se mu na rameno. Abych neprobudila děti, snažila jsem se dusit vzlyky v jeho kabátu. Slzy mi však žádnou úlevu nepřinesly. Čím víc jsem plakala, tím jsem byla zoufalejší.

„Neplač, miláčku. V táboře to bude určitě lepší. V šestatřicátém spoustu cikánů internovali kvůli olympijským hrám, ale za pár měsíců je zase pustili domů.“ Johannova slova byla konejšivá. Toho rána jsme spolu promluvili poprvé. Jeho hlas mě trochu uklidnil, jako kdyby se mi po jeho boku nemohlo nic zlého stát.

„Miluji tě,“ řekla jsem a objala ho. Kolikrát od našeho prvního setkání jsem mu už řekla, co cítím. Ale vyznáním lásky na tom místě, uprostřed zástupu zoufalých lidí, jsem potvrdila všechna ta léta bezvýhradné věrnosti.

„Romové jsou perzekvováni už celá staletí a vždycky jsme přežili. Nějak se z toho dostaneme,“ řekl Johann a pohladil mě po tváři.

Byli jsme spolu už přes dvacet let. Seznámili jsme se v mládí, když jeho rodina přišla do Freitalu, městečka nedaleko Drážďan, kde jsem se narodila. Mí rodiče se podíleli na dobročinné práci církve a pomáhali cikánským dětem s integrací do společnosti. Jakmile spatřili Johanna, poznali, že je jedinečný. Rodiče museli překonat předsudky proti cikánům, které existovaly vždy. Sousedé se většinou domnívali, že cikánům se nedá věřit. Neustále jsou ochotni lhát nebo podvádět. Můj otec se spřátelil s Johannovým otcem. Jeho rodina se zabývala hlavně obchodováním s koňmi, prodávala také leccos jiného. Johannův otec někdy přišel k nám, aby nám ukázal, co nového kde sehnal: ručně vyšívané ubrusy z Portugalska, prostěradla, jemné ručníky… Matka látku vždy nedůvěřivě zkoumala, ale pokaždé ji nakonec schválila. Oba muži chvíli smlouvali o ceně a potom stvrdili obchod podáním ruky.

Mě ale spíš zajímal ten kluk. S vystouplými lícními kostmi a hranatou bradou mi připomínal perského prince. Přesto jsme spolu sotva promluvili. Někdy jsme si směli hrát na dvorku, ale jenom jsme se na sebe dívali a kopali si s míčem. Mí rodiče si ho oblíbili. Přihlásili ho do naší základní školy a postarali se, aby ji dokončil. Pak mu ze své kapsy platili studium na konzervatoři.

Jednoho rána k nám Johannův otec přinesl staré kapesní hodinky a mému otci tvrdil, že mají kameny a jsou zdobené zlatem. Po krátkém smlouvání můj otec hodinky koupil. Za dva týdny se hodinky zastavily a ukázalo se, že údajné zlato je jen mosaz. Otcové pak spolu nějakou dobu nemluvili, s podporováním Johanna však mí rodiče neskončili. Když jsem ho doprovázela na konzervatoř, postupně ve mně začal klíčit cit. O ruku mě však Johann požádal, teprve když dostudoval. A netrvalo dlouho a stal se jedním z nejlepších houslistů v zemi.

Když jsem rodičům řekla, že Johanna miluji, varovali mě, abych si vše dobře rozmyslela a neudělala chybu. Pocházeli jsme z odlišných kultur. Všechny překážky a předsudky okolního světa však nakonec překonala láska. Samozřejmě, po svatbě jsme to měli hodně těžké. Proticikánské zákony byly velmi přísné. A cikánům se nelíbilo, když někdo míchal krev s necikány, i když v případě mužů byli poněkud shovívavější. Johann musel mým rodičům přísahat, že z něj nikdy nebude kočovný Rom. Když jeho rodina naše město opustila, nastěhoval se k nám.

Vzpomínám si na dny před svatbou. Celé město bylo jako na jehlách. Jeden kněz z našeho kostela se nás snažil přimět, abychom – jak říkal – od „nepřirozeného svazku“ upustili, my jsme však byli šťastní a nenechali se přemluvit. Když jsme pak jednoho dne ráno přišli na matriku požádat o civilní obřad, úředníci nás odmítli. Zákonnou proceduru pomohl obnovit až zásah laskavého starého soudce.

Tyto vzpomínky a nepříjemnosti však v tu chvíli, ve vagónu, byly tisíce mil vzdálené, staly se pouhou kapičkou v hlubinách děsivé propasti, do níž jsme se s lomozem řítili.

Následujícího rána jsme na pár hodin zastavili v Pruszkówě. Potvrdilo se tak, že jsme v Polsku. Žízní jsme už skoro šíleli. Vše prostupoval pach zvratků, moči a výkalů, vzduch byl téměř nedýchatelný. Pak někdo řekl, že jeden voják SS nahlížel do okénka vagónů. Lidé ho začali prosit o vodu a jídlo.

Voják strčil do okénka hlaveň pistole a vykřikl: „Dejte mi všechny cennosti, které máte s sebou.“

Johann pomohl od ostatních posbírat náramkové hodinky, prsteny a další šperky a voják nám dal vodu na pití. Jediný kbelík, víc ne. Pro téměř sto lidí to bylo velmi málo, na každého vyšel sotva doušek. Lidé zoufale hekali a odhazovali dobré způsoby, které se dosud snažili zachovávat. Když přišla řada na nás, nejdřív se napila Adalia, spíš si jen usrkla, pak dvojčata a po nich Otis. Blaz se na mě se suchými rty podíval. Podal mi kbelík, aniž by se napil. Pochopil, že tam jsou nemocní a děti, které vodu potřebují víc než on. To mi vehnalo slzy do očí. Jeho kuráž mě ohromila. Chtěl překonat žízeň jen proto, aby ji ostatní mohli ukojit.

Druhého dne odpoledne dostalo několik dětí ve vagónu horečku a někteří staří lidé vypadali opravdu špatně. Jeli jsme už půldruhého dne, skoro bez jídla a vody a také beze spánku.

Druhá noc byla ještě horší než ta první. Jednoho starého pána jménem Roth postihl infarkt a zhroutil se vedle nás. Nemohli jsme mu nijak pomoci. Děti to vyděsilo, naštěstí se nám podařilo je znovu uspat.

„Jak dlouho tu ještě budeme?“ zeptala jsem se Johanna s hlavou na jeho rameni.

„Myslím, že už dlouho ne. Ten tábor je určitě v Polsku. Podle toho, jak se vyvíjí válka, musejí mít pro vězně spoustu táborů,“ odpověděl Johann.

Doufala jsem, že má pravdu. Jako sestra jsem věděla, že děti po dvou dnech bez jídla nebo vody začnou umírat, po nich staří a slabší dospělí. V těch strašlivých podmínkách už jsme mohli vydržet jenom den.

Takové utrpení mi připomnělo náš první domov. Přestěhovali jsme se do domu Johannovy tety a strýce na předměstí. Přenechali nám malou vlhkou místnost, ale byli jsme spolu, což nám stačilo, a v noci jsme se většinou smáli pod peřinou a snažili se nerušit staré dospělé. Jednou, když jsem byla doma sama, na mě teta zaútočila. Obvinila mě, že ze sebe dělám důležitou a že v domě s ničím nepomohu. Zahrnula mě výčitkami a nadávkami a potom mě vyhodila. Venku hustě sněžilo. Seděla jsem na kufrech, promočená a roztřesená, a čekala na Johanna.

Jakmile mě uviděl, objal mě a snažil se mě nějak zahřát. Noc jsme strávili v noclehárně a druhý den jsme si pronajali domek s kuchyní a malou koupelnou. Za dva týdny získal Johann místo na konzervatoři a už to vypadalo lépe. Nemuseli jsme se dál živit jen konzervami a děsit se, jestli do konce měsíce vyjdeme s penězi.

Třetí den cesty v dobytčáku se udělala velká zima. Ještě jednou jsme zastavili a stejný voják jako včera nám nabídl za další cennosti trochu vody. Napili jsme se, což nás trochu uklidnilo, ale po pár kapkách vody se žízeň přihlásila o to víc. Cestou pět lidí omdlelo, nejhorší však byla smrt nemluvněte v náruči jeho mladičké cikánské matky Alice. Příbuzní ji prosili, aby dítě odložila tam, kam jsme dávali ostatní zemřelé, ona však nechtěla mrtvolku svého děťátka pustit. Uvědomila jsem si, že za pár hodin na tom budu stejně jako ona. Při té představě se mi zastavilo srdce. Vzpomínala jsem na noci probděné u dětí, na ty šťastné dny, které jsme trávili spolu. Nedokázala jsem to pochopit. Mé děti byly přece úplně nevinné. Jediným jejich zločinem bylo, že měly cikánského otce. Z té války zešílel celý svět.

Přišla další noc. Děti vedle mě ležely bez pohnutí. Těm ubožáčkům už nezbyly žádné síly. Únava, žízeň a hlad z nich vyčerpaly život, byly jako vyhořelé svíčky, které co nevidět zhasnou. Johann držel Adalii v náručí. Byla sinalá a kůži měla dehydratací vyschlou. Chtěla jenom spát.

Prodrala jsem se k prkenné stěně vagónu a škvírou se podívala ven. Zahlédla jsem velké nádraží a centrální věž. Čím déle jsme tam stáli, tím byli lidé neklidnější. Pak jsme se znovu rozjeli a projeli pod nějakým obloukem. Na opačné straně se podél kolejí táhl ostnatý drát, natažený na betonových sloupech. Tábor osvětlovaly silné reflektory. Bylo to obrovské a děsivé, ale aspoň jsme mohli někde žít a hlavně uniknout z toho pekelného vlaku.

Další zastávka dav zneklidnila, ale čtyři hodiny k vlaku nikdo nepřišel. Vyčerpaní jsme se hrbili a choulili, jak nejlépe to šlo. Spleť postav se snažila vyhýbat mrtvolám a aspoň chvíli spát. U mrtvol zůstávala jen matka zemřelého dítěte, jako by už rezignovala a čekala, až odplyne se stíny.

Moje rodina přerušovaně spala, tančila na pokraji smrti a já jsem do ticha začala sténat. Cítila jsem vinu, nedokázala jsem předvídat, že šílenství nacistů nás dostane až sem. Měli jsme utéct do Španělska nebo do Ameriky, dostat se co nejdál od toho bláznovství, které zachvátilo naši zemi a skoro celou Evropu. Vždy jsem sama sebe přesvědčovala, že lidé se probudí a dojde jim, co Hitler a jeho přívrženci představují. To se však nestalo. Všichni souhlasili s tím fanatickým šílenstvím a dělali ze světa hladové, válčící peklo.

Když se konečně rozednilo, ozvalo se štěkání psů a dusot nohou na štěrku kolem kolejí. Přišlo padesát vojáků, důstojník SS a tlumočník, který opakoval příkazy v několika jazycích. Všichni ve vagónu se probudili.

Toužili jsme konečně uniknout ze strašlivých podmínek ve vlaku, netušili jsme však, že z rozžhavené pánve skáčeme rovnou do ohně.

„Teď mlčte,“ řekla jsem dětem. Flegmaticky se na mě dívaly. Byly velmi unavené, ale také zvědavé na to, co nás čeká venku.

Když se vagón začal vyprazdňovat, Johann popadl naše kufry, a než jsme seskočili, dobře jsme se rozhlédli. Z vagónů vystupovaly davy lidí. Vojáci SS a vězňové v pruhovaných šatech pak dole všechny rozdělovali do několika řad.

„Vystupovat, rychle!“ křičel na nás jeden voják.

Johann seskočil a pak pomohl nám. Nohy jsem měla roztřesené, klouby mě bolely, chlad mi pronikal až do morku kostí. Vojáci SS měli psy a v rukou obušky, nezdálo se však, že by je proti nám chtěli použít. Pár kroků od nás se tyčily strážní věže a někde vzadu jsem zahlédla vysoké komíny. Neměli jsme však dost času, abychom se kolem sebe rozhlíželi.

Rozdělili nás do dvou velkých skupin – ženy a děti do jedné, muže do druhé. Nejdřív jsem se chtěla bránit, aby od nás neoddělili Johanna, držela jsem ho za ruku. Pak ale ke mně přišel jeden z vězňů a tiše řekl: „Potom se s ním sejdete. Žádný strach, paní.“

Johann mi předal kufry a přešel do druhé řady. Hleděli jsme si do očí. Pokusil se usmát, aby nás uklidnil, ale na jeho rtech se objevil jen smutek, žádný smích.

„Kam tátu vedou?“ zeptala se mě Emily a mnula si zarudlé oči.

Nevěděla jsem, co jí mám říct. Nedokázala jsem promluvit, zármutkem jsem úplně oněměla. Můj mozek nedokázal všechnu tu absurditu zpracovat. Jen jsem ji pohladila po hlavě a sklopila oči, aby neviděla mé slzy.

„Půjdou s námi muži od dvaceti do čtyřiceti let,“ řekl jeden z důstojníků SS.

Skupina se rozdělila na dvě části a já se dívala, jak Johanna odvádějí. Byl v čele řady, takže jsem jen na chvilku zahlédla jeho záda a tmavé husté vlasy zastrčené za límec košile. Moje existence se už dlouhá léta točila kolem manžela. Když odcházel, pocítila jsem v sobě prázdnotu. Život bez něj neměl smysl. Ale pak jsem pohlédla na naše děti. Zkoumaly mě velkýma očima a snažily se číst v mém srdci. V tu chvíli jsem pochopila, že být matkou je mnohem víc než jen vychovávat děti. Být matkou znamená prolnout svou duši s jejich krásnými, nevinnými tvářemi tak, až se navždy spojí.

Skupina mužů byla už daleko a já jsem si stále jen kousala rty, abych se nerozplakala. Johann šel kdesi uvnitř formace, nikde jsem ho neviděla. Modlila jsem se, abych ho mohla ještě jednou spatřit. Vojáci do mužů strkali, poháněli je, Johann se ale rozhodl, že zariskuje. Otočil se a v tu chvíli jsem mu viděla do očí. A pohled do těch nádherných zornic pro mě znamenal víc než všechna slova.

TŘI

KVĚTEN 1943
OSVĚTIM

Když se náš zástup sunul podél neproniknutelného plotu z ostnatých drátů, mé obavy se stávaly fantasmagorickými. Před námi se jako lodní vraky na nekonečném pobřeží táhly nekonečné řady dřevěných baráků, tu a tam přerušované travnatými valy. Všude kolem nich stáli jako zmatení trosečníci lidé oblečení v hadrech a netečně na nás hleděli. Říkala jsem si, že je to asi nějaký blázinec. Oholené hlavy, pruhované oblečení, tváře, v nichž chyběl jakýkoli výraz. Napřed jsme míjeli ženy, potom muže. Určitě to byly známky demence. Co je to za lidi? Proč nás sem přivezli?

Vším pronikal tajemný nasládlý pach a první nesmělé paprsky ranního slunce zakrýval oblak šedého dýmu. Dozorkyně nás neustále poháněly k rychlému pochodu a vydávaly rozkazy. Po nějaké chvíli jsme došli k vratům v drátěném plotu. Ukázaly nám, že jimi máme projít. Děti byly unavené a hladové, dozorkyně nám však nedovolily zastavit a dát dětem něco k jídlu. Pak nás nechaly skoro dvě hodiny stát před malou budovou ze syrového dřeva s německým nápisem „Registrace“.

Nápadně krásná dozorkyně, oblečená v důstojnické tmavě zelené uniformě s čepicí na hlavě, na nás nakonec začala křičet, ať jdeme dovnitř. Tam nám čtyři ženy ve vězeňských šatech, které vypadaly trochu lépe než ostatní vězni, které jsme viděli venku, podaly zelené formuláře, na které jsme měli napsat svá jména a další osobní údaje, a na bílém papíru vytištěné rozhodnutí Hlavního říšského úřadu, které nařizovalo naši okamžitou internaci v táboře. Vyplnit formuláře za pět dětí mi chvíli trvalo. Adalia mi nedovolila, abych ji dala na zem, a ostatní děti se držely mého kabátu.

„Přidejte, ženská, nemáme na to celý den,“ řekla mi jedna vězeňkyně netrpělivě.

Za mnou stála dlouhá fronta. Postoupila jsem s dětmi k druhému stolu. Několik mužů tam tetovalo nově příchozím čísla, která jsme dostali na zeleném papíru. Natáhla jsem paži. Píchání bolelo, ale vězeň to udělal rychle.

Lhostejným hlasem řekl: „Děti taky.“

„Děti?“ řekla jsem zděšeně.

„Ano, je to rozkaz.“ Jeho oči za kulatými brýlemi byly naprosto prázdné. Vypadal spíš jako robot než člověk, postrádal jakékoli city.

Nejstarší Blaz bez váhání nastavil paži a mé srdce matky znovu přetékalo hrdostí. Vzápětí ho napodobil Otis a po něm i dvojčata. Menší děti přitom trochu plakaly, ale žádné neuhnulo ani neodmítlo tetování.

„Malá má moc tenkou ruku,“ řekla jsem a ukázala na Adalii.

„Dáme jí to na stehno.“

Musela jsem Adalii stáhnout punčocháče a odhalit před tím mužem její mléčně bílou nohu, aby ji mohl zohyzdit číslem, které začínalo písmenem Z, Zigeuner, cikán.

Vyšli jsme z budovy a vrátili se do dlouhého zástupu. Tentokrát jsme čekali na dozorkyně, které nás měly odvést do cikánského tábora. Stáli jsme tam asi hodinu a v jemném jarním dešti jsme promokli na kost. Děti byly tak vyčerpané a hladové, že se mohly sotva pohnout.

Ta pohledná dozorkyně – později jsem zjistila, že se jmenovala Irma Greseová – nám nařídila jít. Následovali jsme ji v zástupu podél lesíku, který se po kruté polské zimě právě začínal zelenat. Při pohledu na kontrast mezi stromy plnými života a rozblácenými cestami v táboře jsem si uvědomila, co lidé dokážou. Jenom my jsme schopni zničit přirozenou krásu a ze světa udělat nehostinné místo.

Po široké cestě jsme došli k velké bráně, vchodu do cikánského tábora, kterému Němci říkali „Zigeunerlager Auschwitz“. Po obou stranách stály dlouhé baráky, které sloužily jako kuchyně a skladiště, a za nimi asi třicet dalších, kde byli ubytováni vězni, a také nemocnice a koupelny se záchody.

Na papíru, který jsme dostali, bylo nejspíš číslo baráku, kde jsme se měli usídlit, byli jsme však tolik ohromení, unavení a hladoví, že jsme šli jako oživlé mrtvoly, které nevědí, kam jdou nebo co dělají.

Dozorkyně začaly být netrpělivé. S pomocí několika vězňů nám braly papíry z rukou a postrkovaly nás k určenému baráku. Nakonec jsem se trochu vzpamatovala, a dřív než mohl jeden z vězňů napřáhnout cosi jako obušek a uhodit mě, uvědomila jsem si, že patříme do baráku číslo 4.

Hlavní cesta byla samé bláto, a když jsme vstoupili do našeho předpokládaného nového domova, překvapilo nás, že velké blátivé louže jsou i uvnitř. Voda crčela střechou a stékala po stěnách z pokroucených a špatně připevněných prken. Barák, to byla spíš špinavá stáj, kde by snad nechtěla spát ani zvířata. Ale právě to jsme pro nacisty byli: divoká zvěř. A tak se k nám také chovali.

Náš nový domov v chlévě smrděl potem, močí a špínou. Místnost půlila velká cihlová kamna asi metr dvacet vysoká. Po obou stranách stály tři řady lůžek, kterým vězňové říkali „kóje“. Do jedné této dřevěné klece se muselo nacpat asi dvacet lidí. Lidé měli spát na holém dřevě a k přikrytí jim sloužila jen děravá deka, obvykle zablešená. Hrstka šťastných měla pytle naplněné pilinami, které trochu připomínaly slamníky. Ale těchto „lůžek“ nebylo dost pro všechny a některé vězeňkyně musely spát na zablácené podlaze nebo na kamenné lavici, která se táhla po celé délce baráku.

„Je tu někde volno?“ zeptala jsem se několika žen sedících na lavici. Prohlédly si mě a začaly se hihňat. Žádná z nich nemluvila naším jazykem. Byly to nejspíš ruské cikánky.

S kufry stále v rukou jsem hledala nějaké místo, nikde však nic nebylo. Děti začaly natahovat moldánky. Skoro celý den byly na nohou a nic nejedly.

Jedna z žen, správcová bloku – tak se říkalo těm, které počítaly vězeňkyně –, nám řekla, že něco je ještě v poslední řadě kójí vzadu, ale že dokud se někde neudělá místo, nejstarší syn a já budeme muset spát na zemi.

Nechápala jsem to. Jak se může „udělat místo“? Znamená to, že někoho propustí? Při této myšlence mnou proběhla slabá naděje, že možná zase uvidím Johanna a vrátíme se k normálnímu životu. Třeba až po válce, až zase bude všechno jako dřív. Později mi však bohužel došlo, že tím mínila smrt vězeňkyň, ať následkem nelidských životních podmínek, nebo proto, že je strážní prostě zabili.

Děti se pokusily vylézt do kóje, ale správcová bloku nám řekla, že pro odpočinek jsou určené hodiny a strážní nedovolí lehnout si do postele před setměním.

Zhluboka jsem se nadechla a odložila kufry k místu, kde budou děti v noci spát. Blaz se zeptal, jestli může jít ven, a přestože stále pršelo, řekla jsem si, že pro něj bude lepší, když bude na čerstvém vzduchu, než aby musel dýchat páchnoucí, depresivní vzduch v baráku.

„Kde jsou záchody a sprchy?“ zeptala jsem se písařky.

„V posledních barácích na konci tábora, čísla 35 a 36, ale smí se tam jenom ráno a pak v určeném čase odpoledne. A do sprch jenom ráno.“ Zamračila se na mě, moje otázky ji očividně obtěžovaly. Mluvila se silným ruským přízvukem a sotva jsem jí rozuměla.

„Ale co děti?“ zeptala jsem se.

„Ty můžou jít za roh baráku. Dospělí musejí vydržet, než to bude povoleno. Na noc je tu kbelík, a když se naplní, vynášejí ho noví, jako jsi ty.“

Při této představě se mi zvedl žaludek. Představovala jsem si, jak za pár hodin bude moč sahat k okraji kbelíku a já jej budu muset vzít a v mrazivé tmě vynést k náspu.

„Do půlhodiny musejí být všichni v baráku. Přinesou večeři a potom se až do zítřejšího rána nesmí ven. Když někoho v noci chytí venku, jsou za to přísné tresty,“ řekla písařka věcným tónem.

Ničemu jsem nerozuměla. Předpisy byly absurdní a svévolné. Léta jsem pracovala v nemocnici jako sestra a věděla jsem, že aby vše běželo, jak má, je pořádek nezbytný, ale zdejší logika mi připadala iracionální.

Odvedla jsem děti na záchod. Blaz opodál mluvil se skupinkou chlapců. Když nás však spatřil, opustil je a šel s námi.

„Co to tady je, mami?“ zeptal se mě.

Věděla jsem, že mu lhát nemohu. Ostatní děti nám nevěnovaly pozornost, hrály si v louži, a tak jsem si k němu přidřepla a pokusila se mu vysvětlit situaci. „Drží nás tady, protože jsme cikáni. Nevím, jak dlouho tu budeme, ale musíme se snažit být nenápadní, neviditelní. Jsme tu teprve pár hodin, ale myslím, že nejlepší bude na sebe neupozorňovat.“

„Dobře, pokusím se. Postarám se o ty menší a zkusím sehnat něco k jídlu.“

„Půjdeme se trochu umýt,“ řekla jsem mu a pohladila ho po tmavých vlasech.

Když jsme vešli do koupelnového baráku, zděsila jsem se. Páchlo to tam ještě víc než v ubytovně. Bylo tam cosi jako žlab pro zvířata, neuvěřitelně špinavý, a vzadu dlouhá betonová deska s otvory, která sloužila jako latrína. Šli jsme dál. Voda byla hnědá a páchla sírou. Nevěřila jsem vlastním očím. Jak mám v tomhle mýt děti? Nebylo to nic jiného než Petriho miska s infekcí.

„Nech tu vodu!“ vykřikla jsem na Otise, který se chtěl napít.

„My ale máme žízeň,“ zafňukal.

„Ta voda je infikovaná,“ řekla jsem a odtáhla děti od žlabu.

Nedůvěřivě na mě hleděly. Tváře měly po dlouhých dnech v dobytčím vagónu špinavé, kůži dehydrovanou, černé kruhy pod očima a těla ochablá hladem. Nebyla jsem schopna slova. Chtěla jsem se z toho zlého snu probudit, ale také jsem se nechtěla vzdát. To jsem si říkala, když jsem v sobě potlačovala vztek. Poprvé v životě jsem nevěděla, co mám dělat nebo říct.

Do baráku jsme se vrátili právě na konci – jak říkali – hodiny volna. Vraceli se všichni a během několika minut byla široká hlavní cesta úplně prázdná.

Zamířili jsme k místu, které jsme si zabrali. Naklonila jsem se ke kufrům, abych z nich vyndala pyžama. Překvapilo mě, že kufry jsou otevřené. Když jsem zvedla víko, uviděla jsem, že skoro nic v nich nezůstalo. Ta trocha jídla, kterou jsme měli s sebou, můj kabát a ostatní věci – všechno zmizelo. Už jsem to nevydržela a rozplakala se. Zbylo nám jen to, co jsme měli na sobě, a jídlo, které večer dostaneme.

Za sebou jsem uslyšela smích. To mě rozlítilo. Jedna žena právě schovávala košili mého dítěte pod deku. Udělala jsem dva dlouhé kroky, zastavila se před její kójí a škubla za deku.

„Co to děláš, ty německá Frau?“ zavřeštěla se silným přízvukem.

„To je naše,“ odpověděla jsem, popadla košili a zatáhla.

Další žena mě chytila za vlasy, a když jsem se pokusila její ruku srazit, ta první mě uhodila do tváře. Objevila se jedna z dozorkyň baráku, vězeňkyně. Tyto ženy měly v barácích udržovat pořádek, tak jako to venku dělali jiní vězňové, kápové.

„Klid!“ řekla a odstrčila mě.

„Okradly mě!“

„To není pravda,“ řekla jedna z žen. „Tahle mizerná nacistka dělá jenom problémy!“

„Je to pravda?“ zeptala se dozorkyně.

„Ne! Vzaly nám všechno, co jsme si dovezli!“ odpověděla jsem vztekle.

„Je to vaše slovo proti jejich. Vraťte se na lůžko a nedělejte potíže. Jinak to řeknu blockführerovi a budete potrestána. Jste matka. Radši si to u ostatních moc nerozházejte,“ řekla dozorkyně a strkala mě k posteli.

Vrátila jsem se do naší kóje s potlučeným obličejem a pocitem naprosté bezmoci. Věděla jsem však, že dozorkyně má pravdu. Po deseti minutách vešly dvě vězeňkyně s velkou nádobou, v níž bylo nepoměrně malé množství okoralého chleba, jehož základní složkou byly piliny, se lžící margarínu a trochou nakládané červené řepy. To nám mělo do rána stačit. Vězeňkyně i děti se rychle seřadily s miskami. Žena mi podala misku s přídělem pro mých pět dětí i pro mě. Jídlo jsem dostala skoro poslední. Když děti viděly, co jsem jim přinesla, chvíli váhaly, ale hlad je přemohl a za pár vteřin všechno zhltly. Raději jsem jim dala i svou porci. Bylo zřejmé, že jim to moc nepomůže, ale do rána jim to snad vydrží.

Brzy se setmělo a nebylo vidět. V barácích nebyla elektřina, takže když padla tma, museli jsme si lehnout a pokusit se usnout. Pršet už přestalo, ale voda stále prosakovala stěnami a kolem podlahy. Zula jsem Adalii a Blaze pověřila hlídáním bot. Pak jsem vedle ní uložila dvojčata. Dvě ženy, které s dětmi ležely v kóji, je postupně odstrkaly tak, až se zády tiskla na mokrá prkna. Pak přišel Otis, vmáčkl se mezi ženy a sourozence a podařilo se mu vytvořit pro ně trochu místa, což se protivným spolunocležnicím nijak nelíbilo. V baráku nebylo skoro vidět, sotva jsem rozeznala tváře svých nejmladších čtyř dětí. Zdálo se, že navzdory hrůzám, které nás obklopovaly, jsou spokojené. Přísahala jsem si, že udělám i nemožné, jen aby přežily. Pak jsem je přikryla dekou a otočila se k Blazovi, který se s druhou dekou ukládal na kamenné lavici.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osvětimská ukolébavka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.