Tomáš Sterneck

Čas krkavčích hodů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Tomáš Sterneck, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8763-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8764-2 (mobi)

I. DOKTOR ZOBÁK Z PIRNY

„To je on,“ špitla žena, skrývající většinu svých dlouhých hnědých kadeří pod bílým šátkem. Zašeptala ta slůvka v okamžiku, kdy se ve dveřích hřbitovního kostelíka svatého Mikuláše objevil asi čtyřicetiletý muž. Jeho obličej nebyl vůbec ničím nápadný, jedině snad právě svou naprostou nevýrazností.

„Statný,“ vydralo se bezděčně z úst, která patřila ženinu průvodci a vyjímala se mezi velmi krátce zastřiženým knírem a bradkou.

„Jistě,“ přitakala hnědovláska, jejíž mládí se nechtělo rozloučit se světem. Už nebylo tak neodolatelně šťavnaté jako dříve, ale vynucenému odchodu do nenávratna se zatím velmi úspěšně bránilo. A tak té, již stále ještě zdobilo, dovolilo dvojsmyslně dodat: „Je to muž plný síly, tak jako ty.“

– Ještě že mám u sebe banditku. Bude se mi hodit. Musím být hodně opatrný, až dojde na věc, – zamyslel se bývalý voják.

„A teď vychází Martinius,“ vytrhla jej žena z úvah.

„Kdo to je?“

„Náš kazatel, který odsloužil mši. Mistr Samuel Martinius.“

„Ten mě nezajímá,“ zarazil ji. Zaujalo ho pouze jméno Samuel. Připomnělo mu jednoho nevšedně bystrého chlapce, který tak byl pokřtěný, ale představoval se jinak.

„Ti dva se nemají v lásce,“ nenechala se odbýt. „Rytíř ho přímo nenávidí, na bohoslužby ale chodí pravidelně. Snad aby odčinil své hříchy.“

„Jsi si jistá, že ten další hřích přijde spáchat dnes večer?“

„Přijde určitě. A určitě podroušený. Tak jako každý týden. Vychází z města před setměním, než se zavírají brány. Zůstává pak u mě přes noc a odchází s rozedněním.“

– Jestli bude mít upito, jen dobře. –

Dvojice, jež onoho chladného dubnového rána šestnáctistého třicátého čtvrtého roku od Spasitelova narození přihlížela rozchodu účastníků české bohoslužby na předměstí kurfiřtské saské Pirny, opustila svůj úkryt v houští za hřbitovní zdí.

Žena zahalená v šátku a urostlý prostovlasý muž s pečlivě upravenými vousy se poklidným tempem nenápadně vzdalovali od svatomikulášského kostelíka. Prošli kolem špitálu svatého Ducha a pokračovali mezi předměstskými usedlostmi, nepravidelně rozstrkanými v prostoru před Horní a Donínskou branou. Zástavba lemující rozbahněnou cestu, po níž se ubírali, s každým odšlapaným honem řídla.

„Proč ho nesnáší?“ vrátil se kráčející muž znenadání k tématu, od nějž před chvílí utekl.

„Kazatele Martinia?“ vyslovila bíle ošátkovaná žena zbytečnou otázku.

„Vždyť je to jeho duchovní pastýř.“

„Rozděluje je… víra.“

„Ta by je snad měla spojovat,“ zavrtěl udiveně hlavou.

„Kvůli evangelické víře se přece tvůj přítelíček vystěhoval z Čech.“

„Kvůli svobodě víry,“ opravila ho.

„Copak on je jiného vyznání než Mistr Samuel?“

„To už by Pirnu dávno opustil. Tak jako mnozí jiní. Kazatel přísně dohlíží na to, aby se nikdo z jeho oveček v náboženství ani o píď nevzdálil od zdejších luteránských způsobů. Rytíř je dodržuje. Ale nejeden z jeho blízkých přátel musel odejít proto, že na něj Martinius nastoupil a obvinil ho ze sektářství.“

„Jakého?“

„Ze sektářství těch, co si říkají čeští bratří.“

„Jistě…,“ řekl zadumaně někdejší soldát, do jehož mysli se vetřela živá vzpomínka na mrtvého sektáře pokřtěného Abraham. „Žádné evangelické exilium není pro všechny evangelíky.“

„Ti dva se nemohou ani cítit, a přitom toho mají tolik společného.“

„Co? Tedy… co kromě víry?“

„Oba si rádi přihnou. A oba jsou nešťastní. Zoufale nešťastní.“

„Jak to víš?“ zadíval se jí podezřívavě do očí.

„Vím.“

„Snad nechceš říci, že…?“

„I kazatel je jenom muž.“

„Tak on také chodí na mrchoviště?!“

„Sem by ctihodný Mistr Samuel Martinius ani nepáchl. To já chodím za ním.“

„Kdy?“

„Občas po bohoslužbě. Jindy před ní. Chodívám se ‚vzdělávat v augšpurském vyznání víry‘ nebo ‚zdokonalovat ve znalosti Písma svatého‘.“

„Luteránští duchovní se přece mohou ženit,“ namítl.

„Také že je ženatý, už podruhé. Ale stejně jako rytíře trýzní i Mistra Martinia výčitky, že nese díl viny na smrti své ženy. Té první, na kterou pořád myslí. Tu totiž na rozdíl od té nynější bezmezně miloval… a miluje pořád. Teď si pan kazatel ve slabých chvilkách vyčítá, že jí svou tvrdohlavostí a svárlivostí ztrpčoval život. Přitom ho jiným ztrpčuje pořád, a stále víc a víc. Jenom mně ne, protože já… já mu prý připomínám nebožku Rosinu.“

„Ty k němu přece nic necítíš. Nebo snad ano?“

„Hnusí se mi!“ vyprskla. „Ale nesmí se mi hnusit. Protože jinak bych tady už dávno nebyla. A jak vidíš, jsem tu pořád, i se svou živností. Jenom proto, že ve mně vidí svou ‚Rosinu z Vodňan‘. Jako takovou mě pan kazatel nevyžene.“

„Ona byla z Vodňan?“ zeptal se se živým zájmem.

„Pořád mluví o tom, jak se s ní poprvé setkal. Se sestrou nějakého Jana Hippia Vodňanského, kvestora pražského vysokého učení, který pak prý také odešel z Čech kvůli evangelické víře…“

„Hippia? – Tohle jméno znám, právě z Vodňan. Hippius tam dělá písaře. Ale to je Daniel a už určitě dávno ne evangelík. Nejspíš i o něm dnes tvému přítelíčkovi povím, až spolu budeme rozmlouvat.“

Přiblížili se ke zchátralé usedlosti, která se vyjímala uprostřed rozlehlého hrazeného pozemku. To prostranství obepínal děravý, zjevně velmi dlouho nespravovaný plot z větví a prutů propletených mezi zatlučenými kůly. Nejeden z dřevěných sloupků již prohrával v zápase s časem, ztrácel pevnou půdu pod svou odhnívající, do hlíny zabořenou patou a pokorně se skláněl k zemi.

Zanedbaná usedlost nebyla opuštěná, třebas tak mohla na první pohled působit. Ve zdech oné zdánlivé poustky přebýval pirenský abdecker s manželkou, kterou si sem kdysi přivedl coby dceru dosluhujícího stařičkého wasenmeistera odkudsi z Bavor. A kolem toho příkladně rovnorodého manželského páru poskakoval ukřičený houf malých dětí, jejichž počet se křest od křtu a funus od funusu měnil.

Všichni pirenští páni sousedé tou velkou „sníženou“ rodinou opovrhovali. Současně ale dobře věděli, že se bez ní jejich obec neobejde. Protože tak jako končí pozemská pouť každého člověka, je nevyhnutelně konečný také život každičkého ochočeného zvířete. A to si na rozdíl od potomka Adamova či Evina nemůže činit nárok na důstojné tlení v posvěcené půdě žádného z kirchhofů. Nezavrší-li zdomácnělá němá tvář své bytí v lidském žaludku, pak ji zpravidla čeká projížďka na rasovském voze. Ta poslední cesta směřuje k pohodnici. Tam mistr ras kvalifikovaně zužitkuje všechno, co se z mršiny zužitkovat dá, aby teprve zbytku staženého, okrájeného či jinak zmenšeného nelidského těla popřál poklidné hnití na mrchovišti. Právě k tomu se muž a žena kráčející od hřbitova blížili.

Pirenská pohodnice však nebyla cílem jejich cesty. Tím byl neméně zpustlý maličký domek, který zvnějšku přiléhal k děravému plotu mrchoviště. De iure k rozlehlému areálu spravovanému místním rasem nepatřil, de facto s ním byl ovšem velmi úzce spojen. Utápěl se totiž v témže pronikavém zápachu jako sousední nemovitost a těšil se rovněž povýtce bídné pověsti, byť za ni nemohla dalekosáhlá infamia odklízečů zdechlin.

Nevalná reputace odpuzovala od stavbičky většinu luteránských měšťanů polabské Pirny i většinu jejích nájemníků, kteří se do tohoto koutu kurfiřtského Saska přihrnuli koncem dvacátých let sedmnáctého věku z nedalekého Českého království.

Některé počestné mužské obyvatele města, jak domácí, tak hosty, však od placených návštěv vykřičeného domku „na mrchovišti“ neodradil ani vtíravý odporný smrad. Mezi ony otrlé a vytrvalé se zařadil také urozený Bohemus, o kterého se intenzivně zajímal ten, jenž se mu nyní jal neméně intenzivně konkurovat.

„Závidím mu,“ pohladil voňavou hebkou nahotu zad spokojeně oddechující hnědovlásky svalnatý muž, jehož hlava i hruď se pyšnily porostem téže barvy, jakou měly její kadeře.

Odéru lásky obklopujícímu dvojici obnažených těl se v komůrce podařilo přebít odpudivý zápach mršin. Ten do zchátralého domku na okraji pirenského předměstí pronikal všemi otvory, nespočitatelnými štěrbinami a netěsnostmi, mezi nimiž měly výsadní postavení skuliny kolem zarámované mázdry malého okna s povětšině zastřeným výhledem na pohřebiště zbytků pošlých zvířat.

„Komu? Rytířovi, nebo…?“

Přikývl, než stačila vyslovit jméno kazatele českých exulantů.

„Co mu závidíš?“ chtěla si dopřát tetelivé blaho naslouchání nahlas vyřčeným mazlivým komplimentům.

„Že sem dochází,“ začal slibně.

„Ale – co mu na těch jeho pochůzkách závidíš nejvíc?“

„Že je u tebe týden co týden,“ nasměroval hovor jinam, než kam si přála.

„Nic ti nebrání, abys nezůstal jen u tří návštěv,“ přijala to a rozvinula po svém: „Můžeš sem přece chodit dál.“

„Snad si nemyslíš, že navěky zůstanu v Pirně? Jsem říman a nehodlám na tom nic měnit.“

„Navěky jistě ne. Ale několik týdnů třeba…“

„Sotva,“ bylo poslední slovo, které vyřkl, než zavrzala dvířka spojující komůrku prodávaných hříchů se sousední místností.

„Nechoď sem, Marie!“ vykřikla hnědovláska polekaným hlasem. Vzápětí nato však už jen vzdychla a rezignovaně zopakovala jméno ženy, která zůstala stát v trámové zárubni nad prahem: „Ach, Marie.“

Do uší bývalého vojáka se zahryzla podivná píseň. Zakousla se do nich tak, jak to dokážou ty nejvtíravější melodie, ačkoliv byla spíš odříkána než zanotována. Dunivý přednes linoucí se z úst posazených v prapodivně orámované tváři ženy s Bohorodiččiným jménem dal muži rázem zapomenout na prožitou chvilku slastné rozkoše.

Je tu doktor Zobák z Pirny,

cítí krev i přes pach sirný.

Jako corvus hledá v poli

ty, jež sotva něco bolí.

Je tu doktor Zobák, který

oklovává naše dcery,

cadavera našich synů

žere, poznav světa vinu.

Po odeznění oněch dvou čtyřverší napadlo někdejšího soldáta jako první to, zda takhle nějak nezněly hřímavé promluvy, které za nedohledně dávných časů vyvěraly z jasnozřivých útrob starozákonních proroků.

Jako druhá přišla urostlému muži, jenž se právě začínal vzdalovat Kristovým létům, na mysl otázka, zda té nevypuzené, burácející Marii propůjčil tak neženský hlas Bůh, či ďábel: – Kdo to promluvil jejími ústy? Kdo to byl? Varující Spasitel, nebo snad padlý anděl, škodolibě se vysmívající pozemské bídě? –

Teprve pak začal přemýšlet o smyslu veršů. Ještě nikdy je neslyšel. Nikdy, třebas doktora Zobáka velmi dobře znal. Vždyť komu by byl ten přízrak neznámý! Každý se někdy musel setkat s děsuplnou postavou zahalenou v dlouhém kabátě, která si pyšně nesla svůj mohutný zobák vyčnívající zpod klobouku. Pokud snad měl člověk to štěstí, že takovou figuru nezahlédl na vlastní oči, pak ji musel znát z obrázků, vyprávění či jarmarečních písní. Doktor Zobák alias Schnabel… Byl věrným vypodobněním lékaře v obrejlené masce s dlouhým zahnutým nosem. Ten nos, tedy vlastně schnabel, se vyplňoval bylinkami a tinkturami, které měly nositele masky ochránit před smrtící nákazou. Leč třebaže Zobákova postava sensu stricto neznázorňovala nic jiného než naději v boji s morovými ranami, propukajícími znovu a znovu tu či onde, stala se ztělesněním pravého opaku – neutěšitelného strachu z nich a nezměrného zoufalství, které je vždy a všude provázelo.

A tak brejlatý zobáčník připomínal lidskému rodu lépe než sebelepší komponisté těch nejpůsobivějších kázání nevyléčitelnou hnilobu bídného světa rozleptaného smrtelnými hříchy, který měl snad již brzy po zásluze zaniknout.

V Pirně teď přece žádný mor neřádí! – blesklo hlavou vysvlečenému muži, jenž se i se svou nahotou posadil na okraj lůžka. Zadíval se do tváře pěvkyně, která po odhřímání svého partu dál nehnutě stála ve dvířkách.

Marie se nápadně – až příliš nápadně na to, aby šlo o pouhou náhodu – podobala ženě, která před chvílí přidala další exemplář do sbírky svých hříchů. Pěvkynina hlava však nebyla lemována hnědí, nýbrž svítila blyštivým stříbrem. V tom staromladém zevnějšku se mísil božský půvab s pekelnou odpudivostí.

Kde asi přišla tak časně k barvě stáří? – otázal se voják sám sebe. V jeho krátkých hustých hnědých vlasech, ani v jeho kníru a bradce, nyní již zase sestříhaných do „náznakové“ fazóny, se zatím žádné bílé nitky dohledat nedaly. A to mu bylo třicet čtyři let, stejně, nebo o málo více než oběma ženám.

Praménky studeně lesklého kovu prozařovaly šero a osvěcovaly obličej prosycený hrůzou, bolestí a beznadějí, který se jevil mnohem ztrhanějším než ten prodaný, ačkoliv po tisící zaplacené líce rozhodně nebyly bez šrámů. Zpěvaččina hnědovlasá skorodvojnice zapíchla oči do zdi, už když začal komůrkou otřásat první z osmi veršů o doktoru Zobákovi. Ostří svého zraku vytáhla ze stěny až hezkou chvíli poté, co Mariina píseň dozněla. Polechtala tím pronikavým pohledem zbytečky nahoty krásného svalnatého muže, jenž stále zíral na zjevení s chladně nezlatou svatozáří, a přitom se již dooblékal. Vzala si z něj příklad a začala zahalovat své hříchem rozvoněné tělo.

„Jdi, Marie, už jdi,“ vystrkala hnědovláska tu, jež před chvílí dohřímala, přes práh do vedlejší místnosti. Odtud ji pak skrze další dvířka odvedla do jiného pokojíku, který vzhledem k velikosti domu nemohl být větší než jedno koňské stání. Když za nevzpírající se Marií zavírala, konejšivým hlasem ji napomenula: „Víš přece, že v mé komůrce nemáš co dělat, pokud pro tebe nepřijdu. Tak zůstaň u sebe.“ Pak důrazně dodala: „Dnes už ke mně nesmíš vkročit!“

„Jste jedné krve, ale tvá matka to určitě není. Její vlasy ji totiž ve stárnutí předběhly mílovými kroky,“ vyslechla si navracející se hříšnice od muže, jenž se mezitím usadil na jednu ze dvou židlí u stolu vprostřed komůrky.

„Je to má sestra. Spíš… stín mé sestry, mé mladší sestry, která se narodila týž den jako já,“ přisedla si rozpačitě.

„Co je s ní?“

„Předloni přišla o hněď svých kadeří. A o rozum.“

„Jak se to stalo?“

„Ztratila obě děti, chlapečka a holčičku. Byla to dvojčátka, tak jako jsme i my dvě přišly na svět při jednom porodu. V říjnu dvaatřicátého roku jí je sebral mor. Vlastně… nám, protože já děti nemám.“

„A co muž? Myslím ten její.“

„Žádného nikdy neměla.“

„Ale, no tak! Panensky počala jenom jediná Marie. A nejspíš jí v tom pomohlo, že byla sama počata bez poskvrny… tomu ovšem vy v Pirně nevěříte.“

„Co ty víš o tom, čemu kdo věří,“ odpověděla hnědovláska.

„V neposkvrněné početí Panny Marie přece věřit nemůžete. V to nevěří žádný evangelík. Vůbec žádný, ani luterán. A dokonce i mezi námi, katolíky, o něm někteří pochybují.“

Hnědovlasá žena se chvíli odhodlávala, než ze sebe vysoukala: „Tobě… tobě to snad… mohu prozradit.“

Z jeho pohledu sálala zvědavost.

„Ale z našich… ani z Pirenských se o tom nesmí dozvědět nikdo!“

„Od toho předloňského neštěstí se Marie upíná k mnoha věcem, jichž jsme se před lety odřekly,“ začala sestra vystrnaděné stříbrovlásky vyprávět.

„Chceš snad říct, že jste byly…“

„… římanky, tak jako ty,“ dokončila větu za urostlého muže. „Ale pak jsme přestoupily k evangelické religií.“

„Kdy? A proč?“ zatvářil se pohoršeně.

„Po tom, co se Marii stalo v jedné ‚počestné‘ katolické obci, kde byla děvečkou v nějakém ‚ctihodném‘ domě. Už je to skoro čtrnáct let.“

„Tedy ještě za té ohavné rebelie v Čechách?“

„V létě dvacátého roku. To už byla asi půlrok ve městě, kde si našla to místo, na které byla tak hrdá. Já tehdy posluhovala u sedláka na statku. A ona se tam jednoho dne objevila. S naditým měšcem pod sukní, ale… celá zbědovaná. Musela z toho města odejít. Postavili ji tam k pranýři a pak ji odtud vymrskal kat. A to si ještě mohla gratulovat, že ji neutratili. Přitom za nic nemohla. Ona… to dítě chtěla. Ten lotr ji donutil, aby vypila odvar z jakéhosi koření.“

„Pán domu, kde sloužila?“

Přikývla. „Dodnes mi neřekla, jak se jmenoval. Její mlčení si prý zaplatil těmi penězi. Schoval je za nějakým kamenem, jak jí slíbil. A tak ani ona nechtěla porušit slib, který dala jemu… Ani teď, když je pomatená, z ní jeho jméno nedostanu.“

„Ale kde se to stalo, určitě víš. V jakém katolickém městě sloužila?“

„V Budějovicích, to je skoro úplně na jihu Českého království.“

„Cože?!“ vykřikl.

„Ty to tam znáš?“

„Přišel jsem právě odtud. Je to mé rodiště.“

„Myslela jsem, žes celá léta táhl sem a tam se soldáty,“ řekla udiveně.

„Skoro polovinu života jsem strávil jako žoldnéř. Ale v Budějovicích mám… něco jako domov, kam se čas od času vracím. Vojákem jsem se stal před šestnácti lety právě tam. To bylo krátce po vypuknutí rebelie, která rozpoutala nynější zmatky.“

„Byls tam i ve dvacátém roce?“ zeptala se rozrušeně.

„Byl i nebyl. Sloužil jsem tehdy v kompanii, která bránila naše město proti rebelům. Ale už od počátku jsem byl pověřován všemožnými… zvláštními úkoly a vyjížděl mimo Budějovice. Velkou část toho roku jsem strávil na cestách. Určitě i dobu, kdy se to… ta věc stala tvé sestře. Jinak bych o tom věděl. Pranýřovanou a vymrskanou děvečku bych si musel pamatovat.“

„Ach tak,“ odtušila zklamaně.

„Ale mohu ti slíbit, že se na to zeptám, až se vrátím domů. A pak ti napíši, co jsem se dozvěděl. Mám se koho ptát, protože můj… syn mého pana kmotra ví o Budějovicích všechno. Úplně všechno. Co se kde šustne, si zaznamenává. Navíc má přístup k informacím, i k těm důvěrným. Taková kauza mu dost dobře nemohla uniknout. Teď mi ale pověz, jak to s tvou sestrou… s vámi oběma bylo dál.“

„Odešly jsme z Bechyňského kraje a protloukaly se všelijak. Peníze jsme sice měly, ale… byly jsme dvě ženy. Naštěstí jsme natrefily na jednoho predikanta, nesmírně hodného člověka, který se nás ujal. Ten pak nejprve Marii a brzy i mě přivedl k evangelické religií. Doprovázely jsme ho několik let a já… málem jsem se za něj provdala.“

„Málem?“ chtěl bývalý voják vědět víc.

„On mi zemřel. Během kázání pod širým nebem se svalil jak špalek a byl v Pánu. Ještě nějaký čas jsme zůstaly v Čechách. Potom jsme se vydaly tam, kam mířila většina těch, co kvůli víře opouštěli zemi. Od té doby žijeme tady na mrchovišti. Máme tenhle domek pronajatý od pirenského souseda Hilliga, kterému jsme nejprve platily z Mariina měšce. Ale peníze od toho budějovického lotra brzy došly a pak…,“ nedořekla hnědovláska.

„Pak jste si musely začít vydělávat,“ pokýval hlavou.

„Proč se některá z vás počestně neprovdala?“

„Marie už nechtěla muže ani vidět. Vydělávat jsem začala jenom já. Jako hure jsem o zájemce nikdy neměla nouzi. Ale jako o manželku by tady o mě… ani o Marii nestál nikdo. Co se zběhlými děvečkami bez věna? Zdejší muži z Čech si vybírají nevěsty jen podle stavu a majetku. A o těch domácích z Pirny, pro které navždycky budeme nedůvěryhodné přivandrovalkyně, radši ani nemluvit.“

„Ale tvá sestra otěhotněla! Tak jak to bylo s narozením těch dvojčat?“

„Chodila na bohoslužby a pak se znenadání začala doučovat v augšpurském vyznání a Písmu.“

„Tos mi už říkala, ale o sobě.“

„Ona s tím začala. Nejprve se opravdu doučovala, ale znenadání… Zkrátka, otcem těch dítek byl kazatel Martinius. Tak jako jsem pro něj teď ‚Rosina z Vodňan‘ já, byla jí předtím má sestra. Jenže ona se do něj, na rozdíl ode mě, bláznivě zamilovala. Byl jejím prvním mužem po tom budějovickém lotrovi – a také posledním.“

„Jak se Mistr Samuel Martinus postavil k tomu, že se jeho ovečka stala samodruhou… vlastně samotřetí?“

„O jejím těhotenství se nedozvěděl.“

„Nedozvěděl?“ pootočila se hlava s kraťoučkým knírem a bradkou několikrát lehce zleva doprava a zpět.

„Marie dostala hrozný strach, aby zase nemusela vypít odvar z koření… tak jako tenkrát u vás, v tom tvém proklatém rodném městě. Ten strach byl určitě oprávněný, o tom nemám nejmenších pochyb. Tak jsem jednoho dne, když už nešlo bezpečně zakrýt její nadouvající se bříško, šla na ‚doučování‘ místo ní. Řekla jsem mu, že onemocněla, musí ležet a kurýrovat se, tudíž se dlouho nehne z domu. On na to, že tedy budu moci sestru doučovat já, na základě látky, kterou si vštípím do paměti v jeho lekcích. Tím to začalo. Už při mé druhé návštěvě si na Marii ani nevzpomněl.“

„Že by dodnes nic netušil?“ řekl pochybovačně.

„Ovšemže to ví, vždyť pak dvojčátka křtil… i pohřbíval. Muselo mu dojít, že jsou jeho. Ale nehnul brvou, ani když se dozvěděl o jejich narození, ani když zemřeli a Marii to zlomilo. Jako by se ho to netýkalo jinak než coby ctihodného duchovního pastýře. Ani přede mnou o nich nikdy nepromluvil… Ne, on není dobrý člověk.“

„Alespoň jste se přesvědčily o tom, že se za maskou ryzí víry může skrývat ďábelská faleš,“ neodpustil si zákazník kdysi katolické hříšnice jízlivé rýpnutí do jejího odpadlictví.

„Může se skrývat. A také se často skrývá. U evangelíků, tak jako u římanů,“ odsekla mu. Pak však z jejího hlasu jako mávnutím kouzelného proutku veškerý vzdor vyprchal. „Nikdy jsem nepoznala tak upřímného křesťana, jakým byl predikant, který nás přivedl k augšpurskému vyznání. Ale… přece si dnes stále častěji kladu otázku, zda bylo správné zříct se zděděného náboženství. Zda jsme tím neotevřely dveře k našim útrapám a neštěstím.“

„Aha!“

„Pochybuji o správnosti toho, co jsme udělaly, ale nic víc – nic víc! Jenom pochybuji, zatímco Marie… ta nemá rozum, a tak nepochybuje. Od té doby, co jej ztratila, si je naprosto jistá.“

„Jistá pomýleností vašeho rozhodnutí?“

„Jistá tím, že správná religií je ta vaše, katolická. Snad si dokážeš představit, co by pro nás znamenalo, kdyby to tady v Pirně někdo zjistil. A tak ti, doufám, nemusím připomínat, že se o tom nesmí nikdo z místních dozvědět. Nikdo! Ani rytíř.“

„On tedy o Mariině prozření neví nic?“ zeptal se po chvíli návštěvník domku u pohodnice.

Hnědovláska nechala bez povšimnutí předpojatost té otázky a věcně odpověděla: „Ani nemůže. Nikdy ji neviděl… ani neslyšel.“

„Vždyť sem pravidelně dochází!“

„Pravidelně, takže ji předtím vždycky pošlu do jejího pokojíku. Někteří příležitostní návštěvníci ji občas zahlédnou. Ale dávám pozor na to, aby před nimi nemluvila. Je poslušná… tedy až dosud byla. Tohle“ – ukázala na dvířka spojující komůrku s vedlejší místností – „mi ještě neudělala.“

„Jak dlouho už tě tvůj přítelíček navštěvuje?“

„Začal až po morové ráně. To když se vrátil od armády ze Slezska a nemohl se přivinout ke své ženě, protože ta už ležela na kirchhofu u Svatého Mikuláše. Má tam pěkný kříž a kámen s vytesaným erbem… Do pronajatého příbytku v domě pirenského měšťana Tobiase Metznera by si rytíř žádnou hure netroufl přivést. A tak ho,“ ušklíbla se, „přivábilo mrchoviště.“

„Ještě že přilákalo i mě,“ napodobil její grimasu. Zadívala se do jeho očí a s vážnou tváří pravila: „Doufám, že to tvé rozmlouvání s rytířem proběhne v klidu. Je to můj stálý a dobrý host.“

„Škodná rozhodně nebudeš. I kdyby se snad stalo něco… nepředvídaného. Hlavně se do ničeho nepleť a nech nás tady v klidu. Třeba celou noc. Je toho sakramentsky hodně, co s ním musím probrat.“

„Buch – buch – buch – buch,“ zaduněly nezamčené vchodové dveře domku u pirenského mrchoviště. Vedly od venkovních kamenných schůdků rovnou do komůrky s lůžkem, stolem a dvěma židlemi. Od té však dřevěné křídlo oddělovala koltra z jednoho kusu těžkého plátna, uchycená v nadpraží.

Statný muž, který v podvečer spodní hranou pěsti čtyřikrát udeřil do stlučených prken, nečekal, až bude vpuštěn dovnitř. Tak jako vždy se hned chopil tenké, na konci rozšířené železné kliky a tiskna ji dolů opřel se do dveří. Potácivě vstoupil a zavřel za sebou. Odsunul hrubý plátěný závěs ke straně, vkročil do komůrky – a zaraženě hleděl před sebe.

V „jeho“ komůrce nikdo nebyl. Nikdo se s vyzývavou rozverností nerozvaloval na lůžku. Nikdo v rozpustile svůdné póze neseděl s nohama přes sebe u stolu. Nikdo spoře oděný s hříšně poloobnaženými vnadami nestál na podlaze.

„Kde – škyt – jsiii?“ zahulákal příchozí přiopilým hlasem a chystal se popojít k zavřeným dvířkům v protilehlé stěně, jimiž se vstupovalo do vedlejší místnosti.

„Tady,“ ozvalo za ním. Odpověď zpoza shrnuté koltry zcela jistě nebyla vyslovena ženou.

Dříve než se opojený urozenec vzpamatoval, ucítil v zádech cosi tvrdého. Měl dostatečné vojenské zkušenosti, aby navzdory pálence proudící v jeho krvi a otupující mu mysl okamžitě pochopil, že nemá smysl klást odpor.

„Pomalu a klidně se posaď na židli!“ přikázal neozbrojenému rytíři ten, jenž mu rýpl do žeber hlavní malé loupežnické pistole. „A nedělej žádné hlouposti, nebo se do tvého těla zavrtá olověná kulka.“

Šlechtic se dopotácel na židli. Zarudlýma očima nechápavě zíral na ramenatého muže, který jej následoval ke stolu. Jeho tvář mu vůbec nic neříkala.

„Co – škyt – po mně – škyt – chceeeš?“

„Budeme si povídat,“ odpověděl neznámý. V pravici měl nabitou banditku s nataženým kolečkem, když se usadil naproti škytajícímu rytíři.

„Cožeee? – Škyt. – Co tě – škyt – zajímááá?“

„Nejdřív se chopím slova já. Vyslechneš si mé vyprávění. Pozorně si je vyslechneš, jinak zemřeš! Budu mluvit zatraceně dlouho. Tvá opička už bude dávno tatam a já ještě budu mluvit. Snad pak ucítíš záškuby bolesti v jizvách nahlodaného svědomí. Ale nenech se mýlit, nejsem tak bláhový, abych se na to v tvém případě spoléhal. Slovo dostaneš teprve tehdy, až ti třeštící hlava nedovolí lhát ani zamlčovat pravdu.“

II. TAMBORSKÉ TIRÁDY

Víření vojenských bubnů prořízlo sychravý jarní vzduch. Hučící dav vyplňující rozlehlý čtvercový rynk rázem ztichl.

Pak se bubny na okamžik odmlčely, ale zástupy obklopující dřevěné pódium potažené černým suknem už nevydaly ani hlásku. Jako by se na náměstí plném vlezlé chladné vlhkosti, jež měla hodně daleko k jindy příjemně osvěžující májové vláze, nadobro zastavil svět.

Napjaté očekávání ochromilo všechny přítomné. Ovládlo ty obyvatele, vzácné hosty, méně vzácné i nevzácné návštěvníky královského horního města Českých Budějovic, kteří z povinnosti, zvědavosti či touhy po spravedlivé odplatě přijali pozvání na nedlouhé theatrum pod širým nebem. Všechny je spojovalo neodolatelné puzení přihlížet tomu, jak bude prolita cizí krev.

Drama spělo ke konci. Vzrušivě děsivá závěrečná scéna toho působivého tragického kusu se blížila a většina diváků ji vyhlížela se zatajeným dechem.

Čeští místodržící a nejvyšší zemští úředníci sledovali dění na pódiu z prominentních vyvýšených polstrovaných míst na nevelké prkenné tribuně.

O něco níže sedělo několik prelátů včetně budějovického děkana, veledůstojného pána Jakuba Döblera.

Ještě níže si hověla skupinka císařských oficírů.

V dolní části tribuny byly tři dubové lavice určené pro městské hodnostáře. Nejvýše postavená hýčkala moudré a opatrné zadnice pana purkmistra, pana primátora a ostatních konšelů. Na druhé a první lavici odspodu se vyjímaly hýždě obecních starších alias pánů seniorů, k nimž se směli přidružit představitelé nejvýznamnějších cechů.

Před několika týdny se Jeroným vrátil z daleké cesty. Jeho rodné město nebylo týmž městem, které v létě minulého, šestnáctistého třicátého prvního roku opouštěl.

Zatímco putoval po místech posvěcených utrpením Vykupitele, proměnily se Budějovice v centrum celého Českého království.

Do země tehdy vtrhla vojska zchytralého a věčně ožralého saského kurfiřta Jana Jiřího, která obsadila severozápadní část Čech a do jejichž rukou padla také pražská města. Spolu se soldáty luteránského pijana se do své bývalé vlasti vrátili páni, rytíři, měšťané i jiní, nestavovští lidé, kteří ji museli opustit buď kvůli „ohavné rebelii“ proti Rakouskému domu, či „jen“ kvůli víře. Většinou ale kvůli obojímu.

Prominentní navrátilci nejprve pietně sejmuli hlavy exekucírovaných stavovských předáků, které už celé desetiletí zdobily staroměstskou mosteckou věž, a pak se radostně ujímali svých ztracených statků.

Nikomu z těch, již v minulých letech dávali ostentativně najevo věrnost dynastii reprezentované císařem a králem Ferdinandem, toho jména druhým, se nechtělo čekat na rozkurážené Sasíky. Tím méně pak na emigranty, kteří sami sebe nazývali exulanty, naplněné touhou po účtování se svými politickými protivníky.

Prahu promptně opustili zemští místodržící. Nastoupili do pohodlných kočárů a s početným doprovodem se odebrali na jih, aby našli ochranu za českobudějovickými hradbami.

V patách nejvyšších zemských úředníků a soudců zamířili do města, jež kdysi odolalo stavovským obléhatelům, další světští a duchovenští potentáti. A nezůstalo jen u nich. Do „vždy věrných“ Českých Budějovic prchali na korbách vozů, na koňských hřbetech či vlastních nohách mniši a jiní řeholní i neřeholní lidé z měst, městeček, vsí i samot ohrožených lavinou ze Saska.

A tak už na konci šestnáctistého jedenatřicátého roku praskalo město při soutoku malšských a vltavských vod ve švech. Nic na tom neměnily odchody některých přestrašených uprchlíků a podobně nesrdnatých domácích lidí, pro něž nebyly dost bezpečnými ani Budějovice.

Místní dominikáni na povel vlašského řádového provinciála utekli do Vídně, kam s sebou nezapomněli vzít klášterní poklad z kostela Obětování Panny Marie. Jejich příkladem podnícené pány místodržící zadržel příkaz samotného panovníka, aby ráčili zůstat ve městě a nedělali ostudu sobě ani zeměpánovi, jehož měli zastupovat.

Díky přemoudrému rozezlení nejjasnějšího císaře a krále Ferdinanda Druhého si tedy Budějovice neoddychly od navýsost náročných pánů, jejich průvodců a služebníků. Nepřišly však ani o poctu mít na své půdě cennosti, jimž v celém království nebylo rovno a vedle nichž byl odvezený poklad bratří dominikánů pouhopouhým nicotným haraburdím.

Městský farní kostel svatého Mikuláše se nyní nepyšnil jen svými hrotitými střechami, ostatky svatých, štědře dotovanými oltáři a honosnými náhrobníky, ale také drahocenným obsahem sklípku střeženého po zuby ozbrojenými císařskými vojáky a měšťanskými strážemi.

V tom ostře sledovaném kvelbu nebylo uloženo nic menšího než staroslavná svatováclavská koruna s ostatními korunovačními klenoty českých králů.

O všem důležitém, co se v předním jihočeském královském městě odehrálo, odbylo a semlelo během Jeronýmovy cesty do Svaté země, zpravil navrátivšího se poutníka David Teindleser z Hvězdníku.

Davidův otec a Jeronýmův kmotr, emeritní českobudějovický primas Kašpar Teindleser, už od dubna léta Páně šestnáct set třicet jedna dopřával svému tělu zasloužený odpočinek pod podlahou hlavní lodi svatomikulášského chrámu.

Nad deskou kryjící hrob prvního pána z Hvězdníku rozjímal nebožtíkův kmotřenec ještě předtím, než se jako čerstvě abdaňkovaný voják vypravil do Palestiny.

Byl to ostatně právě latinský nápis na kameni s teindleserovským erbem, co přispělo k Jeronýmovu rozhodnutí vydat se tam, kudy kráčel, kde učil lásce k pravému Bohu a kde se obětoval za hříchy světa Hospodinův syn. Pravý smysl slov vytesaných do náhrobníku pochopil Jeroným teprve po návratu ze zbožné pouti. Teď už věděl, kdo k němu jejich prostřednictvím promluvil.

I tak by u kamene, který dosud nestihl ztmavnout a splynout s okolní podlahou, zase rád v klidu postál, pomodlil se a popřemýšlel. Vždyť to bylo více než kmotrovství, co Jeronýma ke starému panu Teindleserovi poutalo…

Leč drahocenná čelenka se zlatými liliovými listy a mnoha vzácnými kameny, z jejichž barev prý přecházel zrak, tomu nepřála. Kvůli ní a ostatním královským proprietám (ještě ke všemu skrytým v etujích, pouzdrech či futrálech), které byly jen při úvodní inventuře ukázány výkvětu budějovických měšťanů včetně Davida z Hvězdníku, se provoz farního kostela nemálo zkomplikoval.

Vachtýři rozestavění kolem nově zamřížovaného sklípku neopouštěli svá místa ani během bohoslužeb, natož aby dopřávali soukromí těm, kteří se na chrámové půdě chtěli přiblížit Bohu bez pomoci jeho pozemských sluhů.

Místo rozjímání nad kmotrovým hrobem ve svatomikulášském chrámu stál Jeroným na jihovýchodním rohu přeplněného náměstí. Přes nespočítatelné hlavy tísnících se mužů, žen i dětí sledoval zpovzdálí to, co nechtěl vidět, ale musel tomu přihlížet.

Sám nevěděl, co ho k tomu nutilo, a záviděl černozubému obrovi s nezašpinitelně prostou duší, že zůstal takového puzení ušetřen.

Tomu prostomyslnému robustnímu šťastlivci s nízkým čelem, malýma šikmýma očima, ohavně křivými a ještě ohavněji vyplněnými masitými rty neřekl nikdo jinak než Tatárek. Kdysi jej vysvobodil z městského špitálu svatého Václava primátor Kašpar Teindleser a učinil z něj svého služebníka. Po skonu páně primasa si to věčně se kymácející stvoření vzal do svého domu na nároží ulic Svinenské a Mikulášské nebožtíkův syn David. Ten pak Tatárka nechal odjet do Svaté země po boku Jeronýma, jenž tak získal věrného průvodce. Když se oba v pořádku vrátili do Budějovic, stal se z odpudivého ubožáka s dobrým srdcem zase pomocník v Davidově domácnosti a na jeho venkovských gruntech.

Tatárek dnes nechtěl za žádnou cenu vkročit na rynk, třebaže velká srocení lidí miloval. Sotva mu docházelo, co se bude dít, ale jeho dobrá duše cítila zlo. David Teindleser jej k účasti na shromáždění rozhodně nenutil. Spíše se zdálo, že mu ubožákův vrtoch vyhovuje.

Před pány místodržícími by nejspíš mohl pánovi z Hvězdníku dělat ostudu… Čert vem, že ta „obluda“ doputovala k Božímu hrobu! – vžíval se Jeroným rozladěně do myšlenkových pochodů hodnostáře, který se jen díky svému otci mohl honosit přídomkem a erbem. Pak si ale uvědomil, jak je k Davidovi nespravedlivý.

Ať už si mladší Teindleser myslel o Tatárkovi cokoliv, nic to neměnilo na tom, že se jej po smrti pana Kašpara ujal. – Nemusel to udělat, ale udělal to. Stejně jako nemusel brát ohledy na mě, a přece je bere. –

Proto dal Jeroným vale planému mudrování o lidských duších, z nichž beztak žádná nemohla zapřít bídu světa, a otevřel svou mysl vjemům vstupujícím do ní skrze zrak. Skrze ten rozverně šálivý smysl, teď žel Bohu nepodezíratelný z klamavých hříček s pravdou.

A tak Jeroným zíral.

Na gardisty zemského vojenského velitele dona Baltazara de Marradas y Vique.

Na jeho bubeníky.

Na tribunu s prominentními diváky, mezi něž usedl i sedmačtyřicetiletý senior David Teindleser.

Na černé pódium, jistě mnohem menší než to, na kterém v červnu šestnáctistého dvacátého prvního roku dokonala život většina vzbouřeneckých vůdců z panského, rytířského a městského stavu, slavnostně exekucírovaných na Starém Městě pražském.

Na vyšňořeného kata s fešácky upravenou bradkou, nakroucenými kníry a velkým mečem se širokou čepelí.

A na odevzdaně klečícího a mírně předkloněného muže s očima převázanýma tmavou páskou.

Takhle si Jeroným své loučení s městem, v němž před dvaatřiceti léty přišel na svět, rozhodně nepředstavoval.

Pokolikáté se už rozhodl odtud odejít? – Sám by si to nyní nedokázal srovnat v hlavě.

Zato měl naprosto jasno v tom, kam si to namíří a s kým se na tu další cestu co nevidět vydá.

Do protivně chladného povětří se znovu zakouslo chvějivé dunění, v něž se slévaly údery rozkmitaných paliček do kůže napjaté na vojenských bubnech.

Zrádce čeká zasloužený trest, – znělo Jeronýmovi znovu a znovu v uších přes pronikavou tamborskou tirádu.

Ta slova vyřkl David Teindleser z Hvězdníku v těchto dnech mnohokrát. Naposledy u dnešní snídaně. Jeroným s nimi souhlasil, ale stále musel přemýšlet o tom, jak to že tolik zrádců vtrhlo do Čech po boku saských hord a jak to že se jich tolik vyrojilo mezi domácími. I mezi těmi, kteří nemuseli ze země odejít, se našli tací, co se nechali přesvědčit k zapření svého panovníka. Teď, tolik let poté, co byla „ohavná rebelie“ po zásluze zašlapána do hlíny pražského návrší nazývaného Bílou horou!

Jeden z oněch zrádců, kteří doprovázeli soldáty luteránského ochmelky Jana Jiřího táhnoucí ze Saska, se jal po českém venkově verbovat sedláky a byl v tom počínání proklatě úspěšný. Z chlapů, které nakazil zradou, postavil jednotku, jež měla pomáhat Sasíkům udržet pražská města. Měl ale smůlu – a spolu s ním mnoho jeho kumpánů.

Korneta rajtující a fechtující v žoldu Jeho Milosti císařské přepadla a pozajímala ty odpudivé renegáty v Mníšku u Příbramě. Jistě nikoliv náhodou se jim stal osudným den, na který se čekalo déle než na jakýkoli jiný. Když byli pozajímáni, tak podle nich zatím ještě nenastal, neb jej zlomyslní římané už od dob císaře a krále Rudolfa Druhého co čtyři roky vecpávali do kalendáře předčasně.

Brzy po tom papeženském devětadvacátém únoru léta Páně šestnáctistého třicátého druhého byli zajatci dopraveni do centra oné části země, která nebyla obsazena saským vojskem. Ve „vždy věrných“ katolických Budějovicích, ad interim hlavním městě Českého království, se objevili právě na den, který coby evangelíci pod ochranou Sasů považovali za dvacátý devátý únor oni.

V českobudějovickém vězení měli po onom nešťastně rozkročeném vzácném datu skoro dva měsíce na přemýšlení, zda se patřilo vyměnit dědičnou poslušnost nejjasnějšímu a nejnepřemožitelnějšímu imperátorovi za velezrádně servilní nohsledování odpornému chlapovi, který se stal kurfiřtem jen díky hříšné nestřídmosti a marnivé soutěživosti svého staršího bratříčka Kristiána. Ten dobrý sourozenec Jana Jiřího Saského už asi před dvaceti léty rekovně zvítězil v klání o vypití co největšího množství zlatavého moku. Svým triumfem se ale dlouho neopájel, an za ten bohatýrský skutek zaplatil životem.

Všichni, již pozvedli zbraně proti císaři a králi Ferdinandovi, měli po zásluze pykat.

Nejenom ten v předklonu klečící muž s milosrdně zakrytými zraky, jejž páni místodržící odsoudili ke ztrátě hrdla, cti a majetku.

Také dva jeho služebníci a půl tuctu sedláků, do jejichž uší se v budějovickém žaláři zarývalo bubnování Marradasových tamborů. I tihle zajatci měli stanout na popravišti. Ale ne dnes, protože druhý květen byl vyhrazen toliko pro exemplární utracení jejich urozeného velitele.

David Teindleser věděl o všem, co ty zrádce čekalo, a neváhal se o to s kmotřencem svého zesnulého otce podělit.

Mladší pán z Hvězdníku byl sice zatím stále „pouze“ obecním starším, ale na obzoru se již rýsovalo jeho pozdvižení do konšelského sboru. I po tatínkově smrti si dokázal získávat přístup k tomu, o čem s ním starý pan Kašpar mluvíval jako o nejcennějším zboží. K informacím. Po těch David prahl více než po světských poctách. Už hezkou řádku let si vedl záznamy o všem, co se jednou chystal zúročit ve velké kronice svého města.

O dávné i nedávné minulosti Českých Budějovic věděl Teindleser junior víc než všichni ostatní páni sousedé dohromady. A věděl toho hodně také o tom, co se dělo právě teď a co se mělo udát v dohledné době.

Urozený muž, jehož hlava si užívala posledních okamžiků životadárného spojení s trupem, bude po smrti zkompletován. Vzdor všem svým vinám spočine v zemi v celku, včetně rytířské hlavy, která se tak nerytířsky paktovala se sedláky proti Jeho Milosti císařské.

Dvojice služebníků odsouzeného rytíře však takové štěstí mít nebude.

Jejich hlavy si totiž páni místodržící vyhlédli pro májovou výzdobu věží českobudějovických bran.

Jedna useknutá hlava okrášlí bránu Pražskou alias Píseckou.

Druhá Vídeňskou neboli Svinenskou.

Z okupovaného zemského hlavního města zmizel na podzim skoro tucet vystavených rebelantských hlav. V prozatímním centru království se však připravuje náhradní expozice. Sice skromnější, zato však úplně nová. S čerstvějšími, neoklovanými, nevybělenými a neokoukanými kusy. Veřejné exekucírování bylo připraveno i pro šestici venkovanů. V třetím dílu budějovického divadla hrůzy sice nepřijdou o život, třebaže je kat potupně rozkouskuje.

Všichni přijdou o nosy a dva navíc o uši.

Pokud nezemřou, budou svými znetvořenými obličeji podávat svědectví o těžkých proviněních a zasloužených trestech zaprodanců císařových nepřátel.

Co asi bude s těmi nosy a s těma ušima? – napadlo Jeronýma. Jistě se stanou předmětem zájmu všech, kteří věří v ochrannou moc ostatkových amuletů. Tak jako on sám uvěřil v sílu zkroceného zla, jež stále nosí při sobě. Palec oběšeného čaroděje Šňůry, který Jeroným kdysi koupil od zakrslého skotského halapartníka v Sovím lese u Třeboně, už kmotřenci budějovického primátora mnohokrát pomohl z nesnází.

Tohle však nebudou kousky mrtvých zločinců, ale živých. Může oddělená část těla, jež nezahynulo, pomáhat proti zlu stejně jako porce exekucírované mrtvoly?

Nejspíš ano, protože na rozdíl od žijícího zbytku provinilce je takový odřezek zmrtvolněný… Pak by ovšem mohl chránit i toho, k jehož schránce původně patřil! Své nosy a uši by ti sedláci měli dostat zpátky, aby je bránily před zlem. Před ďábelskými svody, jimž podlehli a kvůli nimž za několik dní o ty ozdoby svých hříšných hlav přijdou. –

Sic transit gloria haereticorum.

Tahle slova si Jeroným tenkrát přečetl v Sovím lese.

Teď by mohla být napsána na pódiu postaveném na budějovickém rynku.

Se zpupnými kacíři bylo třeba tvrdě zúčtovat. – Ale… ne se všemi kacíři. –

Dnes už Jeroným věděl, že zdaleka ne všichni heretici jsou zpupní.

Najdou se mezi nimi tací, kteří se nechtějí protivit Jeho Milosti císařské, třebaže se s panovníkem nedokážou srovnat ve víře. V návratu do lůna jediné pravé církve jim většinou brání ohledy na předky, po nichž svůj blud zdědili. Odmítají však bojovat proti císaři, ba dokonce jsou za něj ochotni nasazovat životy.

Tak jako Abraham.

Na nadcházející rozmluvu s Davidem Teindleserem se Jeroným vůbec netěšil. Už hezkých pár dní se na ni chystal.

Nebude příjemná. Už proto ne, že v ní půjde právě o Abrahama. Ale především proto, že se bude týkat Abrahamova a Jeronýmova společného plánu.

Vojenské bubny se zase rozezvučely. Potřetí a naposledy.

Zněly mnohem déle než poprvé a podruhé. Jako by se bály ztichnout.

Draze oděný muž s elegantně upraveným vousem se rozkročil a pozvedl velký dvouruční meč.

Pak nastalo ticho. Absolutní ticho. Nenarušené žádnou z tamborských paliček, neboť ty všechny naráz znehybněly, ani žádnými lidskými ústy, protože ta všechna zůstávala oněmělá.

Do úplného ticha se zařízla pečlivě naostřená a neméně pečlivě nasměrovaná čepel.

Její zasvištění ukončil náraz meče do odsouzencovy šíje.

Vytryskla rudá fontánka.

Zkrácené tělo a od něj oddělená hlava dunivě dopadly na pódium. Hrouda ovázaná páskou se tam ještě několikrát překulila.

Někteří z mužů na tribuně spokojeně pokývali tím, oč hlavní hrdina končícího představení přišel.

Zástupy diváků, pro něž místa k sezení nevybyla, vrátily budějovickému náměstí život. Prosytily studeně vlhký vzduch spokojeným bručením, pochvalnými výkřiky i bodavě ječivým jásotem.

Mezi projevy radosti a veselí Jeroným sem tam zaslechl pohrdlivě vyslovené jméno. Jednou zastoupené samotným příjmením. Podruhé nepostrádající ani nomen baptismale. Potřetí doplněné i o šlechtický predikát.

Čabelický. Kryštof Čabelický. Kryštof Čabelický ze Soutic.

Jméno, které právě přišlo o svého nositele.

III. ARMÁDA CHCÍPAJÍCÍ ŠELMY

„Ne, nečekej ode mě, že ti to budu rozmlouvat,“ pravil toho květnového dne šestnáctistého třicátého druhého roku od Spasitelova narození David Teindleser z Hvězdníku. Po oněch rozvážně pronesených slovech usrkl z poloprázdného pohárku, do kterého si před malou chvílí už potřetí dolil jemně nasládlé uherské víno. Své lesknoucí se oči upíral na muže usazeného za protilehlým okrajem stolu.

„Ale můj úmysl neschvalujete,“ usmál se Jeroným a sáhl po číšce, kterou zatím nestihl ani jednou vyprázdnit.

„Je to opravdu tvé rozhodnutí?“ otázal se českobudějovický hodnostář a položil při tom zvláštní důraz na předposlední slovo.

„Je to… naše společné rozhodnutí.“

„To ‚naše‘ znamená i tvé vlastní? Odpusť, ale trochu se obávám, zda tě pouze bezmezná vděčnost nenutí ke slepému následování tvého zachránce. Jsem toho názoru, že každý vděk má své hranice.“

„Jistě, ale nebýt Abrahama, tak tu teď nesedím.“

„Ještě před několika lety bys nic takového z úst nevypustil, Jeronýme. Řekl bys, že jeho prostřednictvím nastrojil tvou záchranu Bůh, protože jedině ten rozhoduje o našem bytí či nebytí.“

„O tom nepochybuji ani teď, pane. Leč na rozdíl od dřívějška již dokáži ocenit připravenost stát se vykonavatelem vůle našeho Spasitele.“

„A jsi si jistý, že ty, pravověrný, dokážeš rozpoznat pohnutky těch… těch, kteří sešli z cesty vedoucí ke spasení?“

„Kromě své víry si nejsem jistý ničím,“ odvětil host pevným hlasem.

Teindleser se vítězoslavně ušklíbl: „Takže…“

„Takže se snažím,“ zarazil jej Jeroným, „podřizovat veškeré své konání víře, která mi byla dána. Tedy vůli Nejvyššího, jenž jistě řídí mou snahu pomoci zbloudilé ovci vrátit se na pravou cestu – na cestu vedoucí do jeho milosrdné náruče.“

„A podle tebe se tam ten bloud dotrmácí přes pole rozmočená krví a hory lidských těl? Skutečně si myslíš, že ho od věčného zatracení odvrátí zrovna taková pouť? Přece sám dobře víš, co ho na ní čeká. Nebude placený jenom za to, že poleze po hromadách mrtvol. On bude ty kopce sám vršit. A bude se brodit červenými bažinami, ve které se hlína promění i jeho vlastním přičiněním.“

„Stejně jako já.“

„Ano, ale… u tebe je to přece něco jiného. Ty ses kdysi rozhodl bojovat se zbraní v ruce za pravou víru. Za co chce bojovat on?“

„Přece za svého panovníka, za našeho císaře a krále. A jestli se při tom neprobere z toho… kališnického poblouznění, tak tím alespoň zmenší svou vinu. Budu-li mu v tom nápomocen, nejenom že splatím svůj dluh, ale jistě tím potěším Všemohoucího,“ vychrlil ze sebe mladší z rozmlouvajících mužů.

Kdysi by se Jeroným styděl za tu drobnou lež, která na okamžik přibrzdila proud jeho výřečnosti. Teď už ale dokázal studu z nepravdy vzdorovat. Tedy alespoň pokud byl skálopevně přesvědčený o tom, že nepravda nepomáhá zlu, nýbrž dobru. – Mám po kom takový být, – řekl si v duchu a maně se usmál.

David Teindleser z Hvězdníku ten úsměv zachytil, ale sotva si ho mohl vyložit jinak než jako výraz Jeronýmova nepatřičného sebevědomí. Nevěděl – nesměl vědět! – že Abraham zabředl do mnohem temnější temnoty, než jakou bylo „pouhé“ přijímání sub utraque. Že se pravému Bohu vzdálil nesrovnatelně více než každý kališník. Že patří k jedné z nejhorších sekt. Že je jedním z těch, kteří si říkají čeští bratří.

„Nesdílím názor, že lze poctivě sloužit panovníkovi a zároveň se protivit jeho Bohu,“ zasyčel hodnostář.

„Ale vždyť…“

„Ne, Jeronýme! Nezasypávej mě zase příklady skvělých krýksmanů, kteří sice nevyznávali sub una, ale přesto svou statečností prokázali platné služby Jeho Milosti císařské. Já přece nepochybuji o tom, že je spousta schopných oficírů i zdatných soldátů pomýleného evangelického náboženství, jejichž činy pomáhají naší, katolické věci. Ale proč? Nasbírals přece dost zkušeností, abys věděl, že tak nečiní z ušlechtilých pohnutek. Co je asi k tomu vede?“

„Jistě chcete slyšet, že jedině žold.“

„Tak tak. Dobří soldáti si venkoncem zasluhují úctu, i když bojují jenom za peníze. Je to řemeslo jako každé jiné. Ale nelze si vážit člověka, který zaprodává víru. Zkrátka a dobře, kacíř má bojovat pod kacířskými prapory. Heretik bojující pod katolickými prapory není jenom heretikem, ale navíc zrádcem. Za mrzký peníz…“

„Mrzký peníz?“ vstoupil svému hostiteli do řeči Jeroným. „Uvažte, pane, že někdo ten peníz musí vyplatit. Copak se špinavými mincemi znečistí jen ruce těch, kteří je přijímají?“

„Tvůj kmotr by ti na to řekl, že pravý katolík klade pravou víru nade vše a že je pro její obranu připraven obětovat i kousek své cti. Protože Bůh je věčný a světská sláva pomíjivá. Ale já tento názor tak docela nesdílím. Na pozemskou čest je třeba stále myslet, neb i ona otevírá dveře do nebeského království. – Ano, já odsuzuji jak evangelíky, již se nechávají najímat do katolických armád, tak naše souvěrce, kteří je verbují nebo je jakkoli podporují. Leč přece mám pro takto chybující katolíky jisté pochopení. Na rozdíl od heretiků, jejichž ochota přijímat mrzký peníz jenom potvrzuje pomýlenost odpadlictví, jednají totiž v dobré víře.“

O katolících, kteří bojují v regimentech evangelických knížat, se ovšem nezmíní. Mohl bych je teď připomenout, ale raději o nich pomlčím. Nemá smysl jej dráždit, – pomyslel si host. Pak pomalu řekl, snaže se, aby z těch slov byla cítit úcta vůči pánovi domu, nikoliv však nedůstojná servilita: „Rád bych vám objasnil, proč si myslím, že nejsem puzen ani pomýlenou ‚dobrou vírou‘, ale ani slepou vděčností, když chci Abrahama provázet.“

David z Hvězdníku mlčel, ale pozvednutím víček dal najevo ochotu poslouchat.

„Jak víte, tak jsme po návratu ze Svaté země zamířili nejprve přes Moravu na žerotínský Brandýs. Domů k Abrahamovi. Dlouho jsme tam nepobyli, protože jeho rodný dům sice stál, ale z domova mu nezbylo nic. Zatímco jsme putovali, Abrahamova mateř odešla pryč. S rodinou jeho bratra opustila zemi. Nečekali na Sasy a vydali se tam, kam je táhla víra.“

„Tedy jistě někam do německých krajů, kde vládnou knížata, která svou zpupností rozvrátila jednotu Svaté říše římské,“ poznamenal budějovický pan senior s natolik mizerně hranou lhostejností, že by i troup z jeho hlasu vycítil zvědavost.

„Do Lešna, to je v Polském království, nedaleko od slezských hranic,“ opravil jej Jeroným opatrně. Hned nato v obavách, aby pán z Hvězdníku nezačal dumat nad tím, jacípak heretici se to vlastně v Lešně usazují, vyhrkl:

„Polský král Zikmund, který právě zemřel, sice vyznával sub una, ale římskou církev nebránil tak, jak by se slušelo. Vlastně ani nemohl, protože v té divné zemi králům do vládnutí mluví každý zemánek – a že jich je tam požehnaně. A tak se tam stahují všichni ti, co se nechtějí srovnat ve víře se svým panovníkem. Vědí totiž, že v Polsku to od nich nikdo žádat nebude. Ani nechci domýšlet, k čemu taková neposlušnost povede, jestli Zikmundův následník nebude lepší. Je přece proti Božímu řádu, když král ve svém království nemůže kralovat!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas krkavčích hodů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.