Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Alenka lékařka
O našem těle

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7085. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 80
Vydání 1., 2019

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-271-2407-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2406-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-0539-7 (print)

U maminky v práci

Dnes odpoledne jsme byli s maminkou v práci. Naše maminka je lékařka. Dopoledne se starala o pacienty a psala zprávy v počítači. Pak mě vyzvedla ze školní družiny a Kubu ze školky. Zamířili jsme k ní do ordinace. Je tam spousta zajímavých věcí, a tak se tam nikdy nenudíme.

Když je někdo nemocný, maminka mu pomáhá uzdravit se. Nejprve ho prohlédne, podívá se mu do krku pomocí dřevěné špachtle a taky ho poslouchá takovými zvláštními sluchátky s hadičkou a kolečkem na konci. Moc nás to s bráškou zajímalo, tak jsme se jí zeptali: „Mami, proč si vždycky nasazuješ na uši ta sluchátka?“

„To nejsou jen sluchátka. Je to speciální lékařský nástroj, kterému se říká fonendoskop nebo stetoskop. Slouží k poslouchání toho, co se děje uvnitř našeho těla.“

„Tam je něco slyšet?“ divil se Kubík.

Já jsem si hned vzpomněla, jak mi občas kručí v břiše, když mám hlad. Taky jsem to mamince řekla.

„Ano, Alenko,“ pochválila mě. „A nejen to! My lékaři nejčastěji posloucháme tep srdce, dech nebo pohyby střev při trávení.“

„A jak to funguje? Kde to má baterky?“ zajímal se hned Kuba. Jako správný kluk by všechno nejraději rozmontoval.

„Žádná baterka tam není, Kubíku!“ usmála se maminka. „Funguje to úplně jednoduše! Tady na tom kolečku, které se přikládá na tělo pacienta, je taková blána. Ta se rozechvěje, když zachytí zvuky v těle, a těmi hadičkami se zvuk donese až do sluchátek.“

Já i bráška jsme na maminku nechápavě zírali.

„Víte co? Nedávno jsem si pořídila nový, modernější fonendoskop, tak vám tenhle starší půjčím, abyste si ho mohli vyzkoušet. Chcete?“

Samozřejmě že jsme chtěli. „Jóóó!“ vykřikli jsme nadšeně.

„Ale nejdřív vás musím upozornit, že s ním musíte zacházet opatrně. Nejen proto, abyste ho nerozbili, ale taky abyste si nepoškodili sluch. Nikdy nezkoušejte silně ťukat na blánu, když máte sluchátka na uších! Je to jasné?“

Horlivě jsme pokyvovali hlavou na důkaz, že tomu rozumíme, a nemohli jsme se dočkat, až nám maminka svůj starý stetoskop doma půjčí.

Vlastní ordinace

„Já budu jako paní doktorka a ty budeš pacient, jo?“ navrhla jsem bráškovi a hned jsem se zmocnila fonendoskopu.

„Ne, já chci být pan doktor a ty budeš pacientka!“ protestoval Kuba.

„Neboj, pak se zase vystřídáme,“ uklidnila jsem ho a už jsem si připravovala v pokojíčku místo, kde bude moje ordinace. „Musíš za dveře, do čekárny. Až budu hotová, tak tě jako zavolám,“ řekla jsem a zavřela Kubovi dveře přímo před nosem. Na psací stůl jsem si nachystala nějaké papírky, na které budu psát recepty, oblékla jsem si zástěrku, co mám do výtvarky, uklidila jsem plyšáky z postele, fonendoskop jsem si pověsila kolem krku a nahlas jsem zavolala: „Další, prosím!“

„Dobrý den,“ řekl Kuba při vstupu do místnosti. Když se na mě podíval, šíleně se rozchechtal.

„No a co,“ řekla jsem. „Představ si, že je to bílý plášť!“

„Paní doktorko, mě strašně bolí v krku!“ řekl Kuba skuhravě a chytil se za krk.

„Podívám se na to! Lehněte si tady na lůžko!“ ukázala jsem na uklizenou postel.

Když si bráška lehl, přiložila jsem mu stetoskop na krk a poslouchala, jakou tam může mít nemoc.

Skoro jsem nadskočila. Něco tam tikalo!

„Ty jsi spolkl budík?“ vylekala jsem se tak, že jsem svému pacientovi zapomněla vykat.

„Ne, proč?“ zeptal se vyděšeně Kuba. „Ty ho tam slyšíš? Ale mě v krku nebolí, to jsem řekl jenom tak!“

„Já vím, ale fakt tam máš asi budík! Poslechni si to!“ Dala jsem Kubovi fonendoskop na uši a přiložila jeho konec na krk. Ne doprostřed, ale mírně doprava.

„Co to je?“ zeptal se Kuba s vykulenýma očima a oba jsme v tu ránu běželi za maminkou.

„Mami, mami, Kuba má v krku asi budík! Něco mu tam tiká!“

Maminka si nás změřila tázavým pohledem. Možná si myslela, že si děláme legraci, nebo že Kuba opravdu spolknul hodinky.

„Poslechni si to!“ pobídla jsem ji. Maminka si nasadila fonendoskop a přiložila ho na místo, které jsem jí ukázala.

Pak se začala smát: „Vy jste ale popletové! To je přece pulz!“

Co je to pulz?

„A co je to pulz, mami?“ zeptal se Kuba. Byla jsem ráda, že se zeptal jako první. Nerada přiznávám, že něco nevím.

„To jsou zvuky úderů srdce.“

„Ale srdce máme přece tady, na hrudníku, a ne v krku!“ namítla jsem rozpačitě.

„To máš pravdu, Alenko, ale srdce krev pumpuje do celého těla. Cévy se roztahují a smršťují pravidelně v rytmu, který udává srdíčko. A protože se zvuk v tekutině šíří rychleji než ve vzduchu, můžeme ho slyšet tam, kde jsou tepny blízko u povrchu těla.“

„Takže tady na krku je tepna?“ zeptala jsem se.

„Ano! A jsou ještě i další místa, kde se dá pulz neboli tep zjistit.“

„A kde?“

„Třeba na vnitřní straně zápěstí, tam, kde je palec. Nebo když ohnete ruku, tak tady!“ řekla maminka a ukázala nám, kam máme přiložit fonendoskop.

Oba jsme si to vyzkoušeli. Opravdu to na těch místech bylo slyšet zřetelněji než jinde.

„A takových míst můžete na těle najít víc! Další pátrání po tom, kde je na těle slyšet pulz, už nechám na vás. Já mám ještě nějakou práci,“ řekla maminka a nechala nás o samotě.

„Tak si lehni a ani se nehni!“ nakázala jsem Kubovi a oba jsme se rozesmáli.

Když Kuba ležel, začala jsem ho pečlivě poslouchat. Kolečko fonendoskopu jsem mu připlácla na tělo a poslouchala jsem, jestli uslyším tep. Maminka měla pravdu, že na zápěstí a v ohybu paže byl slyšet nejsilněji, obzvlášť, když jsem kolečko fonendoskopu na těchto místech víc přitlačila. Našla jsem i místečko, o kterém nám maminka neříkala – pod kolenem.

Měla jsem z toho radost, tak jsem hned po Kubovi chtěla, ať to zkusí na mně. Hrdě jsme svůj objev šli ohlásit mamince.

„No vida, jak jste šikovní,“ pochválila nás maminka. Usmála se a pak se v kuchyni dál věnovala přípravě večeře.

Jak se pulz měří?

„Teď si klidně můžete pulz sami změřit!“ vybídla nás maminka.

„A jak?“ zeptali jsme se s bráchou skoro současně.

„Budete hlídat čas na stopkách nebo na našem starém budíku, který má sekundovou ručičku. Když bude sekundová ručička na dvanáctce, začnete počítat tepy – údery, které ve fonendoskopu uslyšíte. Když se pulz nahmatá prstem, je cítit jen ten silnější zvuk. Ve fonendoskopu uslyšíte dva zvuky, jeden hlasitý a druhý tichý. Počítejte jen ty hlasité údery. A když ručička oběhne kolem dokola a vrátí se zpátky na dvanáctku, tak uběhla celá jedna minuta. S počítáním v tu chvíli skončíte.“

„Jo, to zvládneme!“ ujišťovala jsem maminku a popadla jsem fonendoskop, abych mohla s měřením začít já. Jsem přece starší! Dala jsem si před sebe budík, přiložila jsem Kubovi fonendoskop na krční tepnu, a když byla ručička nahoře, začala jsem počítat tepy, které jsem slyšela.

„Osmdesát pět!“ hlásila jsem nadšeně. „A teď to zkus změřit ty mně,“ řekla jsem a předala Kubovi fonendoskop.

Chvíli mu trvalo, než našel místo, kde je pulz na krku slyšet nejlépe, ale podařilo se mu to. „Sedmdesát dva!“ oznámil.

„Mami, jak to, že nemáme oba stejný pulz?“ zajímalo mě.

„Je mnoho okolností, které náš pulz ovlivňují. Třeba mladším dětem tepe srdíčko rychleji než starším dětem nebo dospělým. Taky záleží na tom, jestli se pulz měří v klidu nebo po nějaké námaze. Kdybyste před měřením cvičili nebo běhali, tak máte pulz rychlejší. Někdy stačí být jen nervózní a pulz se taky zrychlí.“

„To je super!“ vykřikla jsem nadšeně, protože jsem dostala nápad. „Uděláme si pokus! Budeme venku chvíli běhat a pak si změříme pulz znova, jo?“

Kuba s nadšením přikývl.

„Mami, můžeme si vzít fonendoskop ven?“ zeptala jsem se pro jistotu. A když maminka souhlasila, vyběhli jsme s bráchou ven.

Nejprve si oběhl kolečko okolo zahrady Kuba a já mu změřila pulz a potom jsme se vyměnili.

Opravdu jsme měli oba pulz vyšší než před běháním. Napadlo nás, že bychom si mohli měřit pulz a zapisovat si ho do tabulky několikrát během dne. Dokonce jsem ho Kubovi měřila i večer – před spaním. Zjistila jsem, že v tu chvíli byl jeho pulz naopak nejpomalejší.

Kde máme srdce?

„Do postele!“ zavelela maminka po večeři.

Kuba byl tak unavený, že usnul hned, jakmile se přikryl peřinou. Mně se ještě nechtělo spát. Přemýšlela jsem. Vrtalo mi hlavou, jestli v noci, když spíme, můžeme být úplně bez pulzu. Už se mi ale nechtělo vylézat z postele a jít si to ověřit na spícím Kubovi, a tak jsem raději usnula.

Když jsem se probudila, hned jsem si vzpomněla, o čem jsem večer přemýšlela, a šla jsem se zeptat maminky. Musela jsem počkat, až dosnídáme, protože maminka nemá ráda, když mluvíme u jídla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alenka lékařka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.