Copyright © Michal Viewegh, 2015

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3894-3

Křižovatka

Auto Oskarovy manželky Evy zastavilo před křižovatkou.

Z lesa právě vyšel jakýsi dlouhovlasý rocker s proutěným košíkem. Houbař-rebel, pomyslel si posměšně Oskar. Nevěř nikomu pod třicet. Dobrzdil obvyklé tři metry za Eviným volvem, aby dle známé (a dle jeho názoru velmi užitečné) poučky stále ještě viděl zadní pneumatiky vozu před sebou. Eva se naopak na auta před sebou doslova lepila, a to i za jízdy. Dneska taky. Přestože vezla obě jejich děti, jela navíc po všech úzkých lesních silnicích tak rychle, že si Oskar kladl otázku, jestli se ho náhodou nesnaží setřást. Poslední dva týdny menstruačního cyklu, kdy je hladina progesteronu vysoká a estrogen je nižší, mají ženy sklon reagovat podrážděně a jsou rády o samotě. Takové kraviny si bůhvíproč pamatoval. Předsevzal si, že tu riskantní jízdu vytkne Evě co nejtaktněji. Měli před sebou čtyři dny tuzemské dovolené (v červnu byli čtrnáct dní na Hvaru) a hádku si rozhodně nemohli dovolit. Šipka s nápisem Hrad 1 km ukazovala do kopce doprava, takže Oskar zapnul pravou směrovku. Nemohl vyloučit, že si jeho žena cedule nevšimla. Bylo to dokonce pravděpodobné. Směrovky, informační cedule i zákazy obvykle přehlížela. Řídila se signály, které pro něho byly neviditelné. Telepatií, například. Nebo věřila, že stačí myslet pozitivně, vyzařovat pozitivní emoce – a taky svět bude pozitivní. Pokud člověk uvěří, že na přeplněném parkovišti najde místo, to místo tam opravdu bude. Pro beznadějného skeptika jako on se naopak žádný flek nenajde. A tak dále. Evino nové volvo (koupil jí ho k desátému výročí jejich vztahu) i nadále z neznámého důvodu stálo, přestože ani zprava, ani zleva nic nejelo.

„Doprava, lásko!“ řekl polohlasem Oskar, jako kdyby ho Eva mohla slyšet.

Jenže místo aby konečně odbočila doprava, stáhla okénko a začala si cosi vykládat s tím křížencem Jima Morrisona a profesora Smotlachy. Oskar slovům takhle na dálku nerozuměl, ale vypadalo to na přátelský pokec. Mládenec se zeširoka usmíval. Zuby měl rozhodně pěkné.

„Táhni,“ promluvil znovu Oskar.

Houbař naštěstí skutečně odešel, ale ještě se za Oskarovou zákonnou manželkou otočil a vesele jí zamával. Eva pozdrav opětovala. Oskar se snažil zachytit ve zpětném zrcátku volva její pohled, což se mu vzápětí podařilo. Věděl, že ona ho ze své pozice vidí mnohem lépe, a proto se usmál. Má sakra tu ceduli přímo před sebou! pomyslel si současně. Vysunul ruku do jejího zorného pole a opakovaně ukázal doprava.

Zapnula levý blinkr.

„Proč doleva?!“ zvolal podrážděně a nevěřícně pozoroval, jak se předklání nad palubní desku, aby se ujistila, že nic nejede.

„Ježišmarjá, nevidí, že blikám doprava?“ mumlal.

Zatroubil.

Evin pohled se vrátil do zpětného zrcátka.

Další úsměv už stál Oskara značné úsilí. „Do-pra-va!“ slabikoval pomalu. Rukou šermoval směrem k ceduli na stromě. Naštěstí stále nic nejelo, takže zatím měli na tyhle absurdní manévry čas. Aspoň že tak, pomyslel si.

Eva vystrčila ruku z okénka a významně ukázala na několik aut parkujících vlevo za křižovatkou. Oskar si byl stoprocentně jistý, že jsou to obvyklí šetřílci, kterým těch směšných třicet nebo kolik korun parkovného stojí za to, aby se v odpoledním vedru vláčeli kilometr do kopce, nicméně jeho žena, jíž každý měsíc posílal na účet třicet tisíc (a mimo to platil veškeré výdaje spojené s provozem domácnosti), stále blikala doleva.

V příští chvíli se záď volva pohnula vpřed. Doleva.

Oskar dlaní třikrát udeřil do klaksonu. Eva zabrzdila a vyklonila se ven. Ještě se usmívala. Vypadá pořád skvěle, musel uznat. Pořád ji miloval. To je na tom to nejstrašnější, říkal si. I can’t live with or without you. Stiskl tlačítko otvírání okna, a zatímco sklo bezhlučně sjíždělo dolů, rezignovaně čekal, co uslyší.

„Není tam místo!“ oznámila mu. Nebo tak něco.

Přední kola už samozřejmě natočila doleva, přestože ji snad stokrát upozorňoval, že při odbočování vlevo může být tenhle zlozvyk smrtelně nebezpečný (pokud by do ní zezadu narazil nějaký nepozorný idiot, odhodil by ji přímo před protijedoucí auto). Jenže ona se nad jeho starostlivostí vždy jen usmívala. On ji varuje před možným ohrožením života dětí i jí samé – a ona se usmívá. Který z těch zatracených hormonů za tohle může? pomyslel si Oskar. Estrogen? Progesteron? Oxytocin? Proč ženy myslí tak, jak myslí? Ve stejnojmenné knize, kterou si loni ze zoufalství koupil, se mimo jiné dočetl, že oxytocin je chundelatá vrnící kočička a dobrá čarodějka Glinda. Kdyby s podobnou profesní přesností kreslil baráky, spadnou do čtrnácti dnů, přemítal. Levý blinkr volva dosud vzdorně blikal.

„Jak víš, že tam není místo?“ odpověděl.

Jenže ona na jeho odpověď nečekala. Buď ho neslyšela – nebo to jen předstírala. Volvo vyrazilo.

Odbočila vlevo.

Připadalo mu to symbolické. Zpráva o jejich vztahu v obrazové zkratce. To podobenství doslova bilo do očí: koruny smrků a buků vytvářely na křižovatce hluboký stín, takže blikající směrovka byla vidět velmi jasně. Oskar v žádném případě nepředpokládal, že by to takhle viděla i Eva. Na podobenství ji moc neužilo. Na srozumitelná podobenství, opravil se v duchu. Snažil se to uchopit racionálně. Nepodlehnout tomu šílenství, které v něm – jako už tolikrát – začínalo klíčit. Možná to skutečně příliš dramatizuje. Možná je celý problém jenom v tom, že jedou dvěma auty. V sobotu byl povolán na Slovensko, aby vyřešil problémy na stavbě domu, který navrhoval, takže Eva musela s dětmi odjet sama – a on se k nim (po dlouhé a únavné zpáteční cestě) stihl připojit až ve chvíli, kdy už byly na cestě k hradu. Hrady ani zámky ho nezajímaly. Mrtvá architektura. Nekonečné plochy kamene, disproporčně velké věže; ojedinělé čisté linie rušené bezpočtem přístaveb, přílepků a hospodářských budov. Z hlediska moderní architektury nuda.

Silnice za ním byla stále prázdná. Zapnul výstražná světla a čekal. Na co? říkal si. Volvo jeho ženy už parkovalo vlevo za křižovatkou. Děti na otce přes okno gestikulovaly, avšak Oskar zatím odmítal připustit, že by je následoval. On tedy doleva nepojede. Zatímco Eva vystupovala z auta, věnovala mu naoko udivený pohled. Samozřejmě ví, co se v něm odehrává, ale tvrdohlavě tu komedii hraje dál. Truchlohra zvaná manželství. Štěstí je pseudonym, pod nímž se skrývá despotická náhoda. Kde tohle četl? Proč nemůže jít, popadnout ji za vlasy a odtáhnout ji zpátky za volant? Protože je civilizovaný. Protože své emoce umí ovládat. Děti už byly taky venku. Dělám to pro děti. Její nejčastější argument. Všechno dělala buď pro děti, nebo pro druhé. Pro něj už dlouho neudělala nic. Když v obchodě viděla svítivě zelené tričko, obratem je koupila kamarádce, která tuhle barvu údajně zbožňovala. Byla empatická vůči všem – kromě něj. Věděla, že má v úterý v Praze důležitou pracovní schůzku, ale přesto mu v pondělí z čiré roztržitosti sebrala jeho dálkový ovladač k elektrickým vratům, takže nemohl odjet. Seděl v autě, díval se na zavřenou dřevěnou bránu a vážně uvažoval, že se rozjede a prorazí ji (nakonec se dostal ven zadní brankou, k níž se probil přes trávník a Eviny zeleninové záhonky). Proč mu tyhle věci dělá?

Kdy naposledy udělala něco pro něj? Kdy ho například z vlastního popudu vykouřila? Jasně, on už ji taky pár let nevylízal, ovšem za to si mohla sama. Otázka techniky. Těchhle dvou slov se v životě nezbaví. Jednou k ránu, asi rok po svatbě, kdy se jejich vztah ještě blýskal jako plovoucí podlaha v domě nachystaném k předání klientovi, si v podnapilé erotické euforii povídali o prvních sexuálních zkušenostech; zničehonic mu nevyžádaně svěřila, že její první kluk Dominik ji pusou udělal do půl minuty.

„A proč to mně trvá dýl?“ plácl Oskar rovněž bez přemýšlení.

„To je jenom otázka techniky,“ odpověděla.

Vynesla nad jejich orálním sexem rozsudek smrti – a ještě ho vlastnoručně podepsala. Oskarův nešikovný jazyk byl popraven stětím (ten její vyvázl bez trestu); exekuce proběhla v časných ranních hodinách.

Oskar se tenkrát pro Evinu netaktnost (mírně řečeno) snažil najít veškeré polehčující okolnosti (dnes už si jen říkal, jak mohla z huby vypustit něco tak bezohledného), ale jakkoli se ujišťoval, že šlo o krutost nechtěnou, že ho jen chtěla (ano, velmi neobratně) uchlácholit, v hloubi duše dobře věděl, že od této chvíle bude už navždy žít se zahanbujícím, ponižujícím vědomím, že jakýsi šestnáctiletý Dominik to jeho ženě dělal pusou (a nejspíš nejen pusou) mnohem líp. A skutečně si na to vzpomněl pokaždé (nebo přinejmenším skoro pokaždé), když se všemu navzdory odhodlal sklonit své okoralé čtyřicetileté rty k jejímu klínu. Kdyby jí to uměl udělat líp, kdyby měl lepší techniku, říkal si nyní v autě trpce, kdyby kmital jazykem rychleji, nebo naopak pomaleji, kdyby její poštěváček cumlal silněji, nebo – co on ví – jemněji, možná by v jejich vztahu bylo leccos jinak. Možná by konečně vzala v potaz i jeho. Jeho názory a přání. Možná by s ním konečně začala věci konzultovat. Kdo ví, třeba by se k tomu postupně prolízal. Možná by se taky konečně zeptala, jestli mu některé její návyky nevadí. A možná by konečně připustila, že každý člověk je jiný, a že zatímco pro ni půlhodinka sem nebo tam neznamená vůbec nic, on nedochvilnost bytostně nesnáší (a alespoň někdy by přišla včas). A možná by nekupovala výlučně jogurty, které chutnají dětem a jí, a koupila by občas i ty, co chutnají jemu. A možná by se taky podívala na datum na víčku a nedávala by k snídani dětem potraviny,

jejichž lhůta trvanlivosti končí až za měsíc, nýbrž ty, které budou muset pozítří vyhodit. A taky by servírovala oběd teprve ve chvíli, kdy už mají děti prostřený stůl, a nikoli obráceně, takže by jim jídlo pokaždé nevystydlo. A tak dále. Stokrát nic umořilo osla. A možná by se teď podívala do zpětného zrcátka, uviděla jeho pravý blinkr a jela doprava na hrad – a ne někam do prdele. Byl podruhé ženatý; tohle manželství bylo o třídu lepší než to první, ale jinak to bylo v bleděmodrém totéž. Většinu času Eva trávila s dětmi a s kamarádkami (a jejich dětmi). Vzájemně se navštěvovaly, jezdily na výlety. Měly mapu turistických zajímavostí České republiky, v které kroužkovaly navštívené hrady a zámky (u každého kroužku bylo datum). Proč někdo potřebuje vědět, že byl osmnáctého srpna na hradě Houska? nechápal Oskar. Mateřství ženu změní, protože doslova přetaví její mozek. O tom Oskar rozhodně věděl svoje. Když odjela s dětmi na další výlet, doma mu obvykle nechala prázdnou lednici a tři dny staré špagety Bolognese. Když o něj výjimečně projevila starost, zadělala před odjezdem těsto na chleba a dala je péct do malé domácí pekárny. Nečekané zvuky, které ten pekelný německý stroj následně několik hodin vydával, Oskara děsily. Tlumené drnčení, tajemné vrnění, pípání. Tóny jeho osamění.

Ve zpětném zrcátku si teprve nyní všiml za sebou stojící vínové octavie. Řidič nevěřícně vrtěl hlavou. S pronikavým zahoukáním jej zleva objel.

„Polib si!“ ucedil Oskar.

V sedmnácti Evu pohlavně zneužil o generaci starší bratranec Ludvík (tvrdila, že se ji pouze pokusil zneužít, ale Oskar tomu nevěřil), a přesto neuplynul měsíc, aby se o Ludvíkovi několikrát nezmínila. Jednou mu účastně líčila, jaké potíže řeší bratránek v práci, podruhé mu nenuceně vyprávěla, jaké legrační situace zažil chlípný příbuzný na vojně –ao týden později se dozvěděl, kam Ludvík jezdí rád na dovolenou. Neuvěřitelné! A když se po letech konečně ozval a vysvětlil jí, proč mu časté zmínky o Ludvíkovi nejsou zrovna příjemné, řekla dotčeně:

„To už bych nemohla mluvit o nikom!“ Tolik k její schopnosti empatie.

Po silnici za ním se blížilo další auto. Troubení už dneska bylo dost. Vypnul výstražná světla, zařadil rychlost, zkontroloval zpětné zrcátko a rozjel se.

Ve tváři cítil upřený pohled milované ženy, ale neotočil se.

Eva musela jet celou dobu před manželem, což nikdy neměla ráda. I dnes si v tom novém autě připadala jako v autoškole. Kdykoli se podívala do zpětného zrcátka, uviděla Oskarův zachmuřený, kritický pohled. Jede snad moc pomalu? říkala si provinile. Nebo naopak příliš rychle? Opravdu nevěděla. Nechtěla, aby její řidičský styl působil ustrašeně, ale současně se snažila jet jako vždy klidně a zodpovědně, jenže Oskar i tak vypadal nespokojeně. A to o ní říkali, že je výborná řidička! Máma, kamarádky, Ludvík… Všichni kromě Oskara. Bylo to svým způsobem symbolické, napadlo nyní Evu, i v manželství se většinou cítila jako teď v autě. Jako žačka. Neuplynul den, aby neskládala nějaké zkoušky. Když nenakoupila ty správné věci, instruktor Oskar se mračil. Když přišla o patnáct minut později, instruktor Oskar s ní nemluvil dva dny… Nechápala to. Každou větu si musela předem promyslet, aby už zase neřekla něco špatně. Pořád musela být ve střehu. Bylo to vysilující. Proto trávila tolik času s kamarádkami. Pokaždé s sebou vzala i děti, aby měl Oskar doma klid. Neodvážila se mu přiznat, že dvacet čtyři hodin ve střehu být nevydrží. A to byla druhá věc: že se ho pořád tak trochu bála. Nebyl samozřejmě žádný hrubián (nikoho takového by si nevzala, dvouletý vztah s Dominikem byl pro ni dostatečným poučením), hlas zvyšoval jen výjimečně. Bála se jeho nesouhlasných pohledů, jeho ironie, jeho mlčení. Nevyslovených výčitek. Bála se toho domácího dusna, které mohlo nastat kdykoli. Kvůli úplné maličkosti. Kvůli prošlému jogurtu v ledničce. Kvůli nevinné zmínce o Ludvíkovi. Kvůli jediné větě. Bála se tázavých pohledů jejich dětí i jejich nápadně přehnaného veselí.

Cedule na stromě hlásila, že do cíle už zbývá jen kilometr. Zaplaťpánbůh. Byla ráda, že další zkušební jízdu má za sebou. Dala přednost houbařskému opozdilci – na houby se přece chodí ráno, nebo alespoň dopoledne. Stáhla okénko a nakoukla mu do košíku. Skoro samé hřiby!

„Vidím, že rostou,“ poznamenala konverzačně. Mladík přistoupil blíž.

„Ale musíte znát ty správný místečka.“

Flirtoval s ní, pochopila. Nemohl vědět, že v autě za ní sedí manžel. A taky nemohl vědět, že ona by na jeho flirtování nepřistoupila, ani kdyby tu byla bez manžela a bez dětí.

„My si je najdem,“ řekla. Otočila se dozadu k dětem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpátky ve hře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.