Původní anglické vydání:

Jeff Goins, Art of Work

© 2015 by Jeff Goins

Published by arrangement with Thomas Nelson, a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

České vydání:

Translation © Pavla Le Roch, 2019

© Portál, s. r. o., Praha 2019

ISBN 978-80-262-1452-6

Mým sourozencům: Nikki, Marisse a Patrickovi

Ať se vám podaří ve světě uspět.

Autorova poznámka

„To, co se ti přihodilo, je vzácné,“ řekl mi můj kamarád Mark chvíli před tím, než jsem učinil jedno z nejdůležitějších životních rozhodnutí – opustit zaměstnání a stát se spisovatelem na plný úvazek. Shodou okolností se navíc můj poslední den v práci kryl s mými třicátinami, které byly v mém životě přelomovým okamžikem v mnoha ohledech. Je však pravda, že samotný den byl méně významný než proces, jímž jsem k tomuto rozhodnutí dospěl.

Když se mě ptají, jak jsem se do tohoto bodu dostal, mám co dělat, abych odpověděl inteligentně. Zkušenost s nalezením svého poslání může být tajuplná i pragmatická. Vyžaduje úsilí, i když se občas zdá, jako by se vám to jen tak přihodilo. Pochopil jsem, že najít smysl svého života je spíš cesta než plán: jsou na ní odbočky a zákruty, které byste nikdy nečekali. Nakonec vás tato překvapení dovedou k vašemu osudu. A jakmile dospějete k tomu, co považujete za svůj úděl, uvědomíte si, že je to jen další část oné cesty.

Tato kniha je vylíčením takové cesty, stejně jako popisem jednotlivých kroků, které vám ukážou směr.

Zdá se, že každý hledá smysl svého života, něco, co uspokojí jeho nejhlubší tužby. Věřím, že to „něco“ je poslání. Co to ale je? Toto slovo používám střídavě ve významu životního poslání a životní práce, ale docela jednoduše řečeno, je tím, pro co jste se narodili.

Když jsem na tomto projektu začal pracovat, myslel jsem si, že znám proces, jakým člověk naplňuje své sny, ale to, co jsem zjistil, mě překvapilo. Objevit své poslání nakonec není zdaleka tak jednoduché. Tato cesta je pro každého jiná, ale neustále se na ní vynořují společná témata. Když se nad nimi zamyslíme, dokážeme identifikovat vzorec, který nám pomůže vlastní poslání trochu lépe pochopit.

Co kdyby to, co se mi přihodilo, nebylo tak vzácné? Co když má své poslání každý? Tato otázka byla popudem k tomu, abych se na onu cestu vydal. Lidé, jejichž příběhy se objevují v této knize a z nichž mnohé jsem osobně vyzpovídal, nejsou výjimeční v tom smyslu, že byste jejich příběhy už někdy neslyšeli. Nejsou to ani typické případové studie úspěchu, což bylo mým záměrem. Věřím, že díky těmto zdánlivě obyčejným příběhům trochu lépe pochopíme svůj vlastní, který nám často připadá obyčejnější, než bychom chtěli. Některé čtenáře může zklamat subjektivní povaha takové knihy. Je to ale způsob, kterým žijeme své životy – ne jako výzkumné projekty a knižně sdílená poselství, ale jako příběhy prodchnuté emocemi. A v takové zkušenosti nacházíme určité pravdy, které bychom jinak mohli přehlédnout. Doufám, že tyto příběhy k vám budou promlouvat způsobem, jakým to holá fakta nedokážou, a při jejich čtení i u vás dojde ke změně.

Jít vlastní cestou není kniha, kterou jsem napsat zamýšlel, ale taková, kterou jsem napsat měl. Tak je to nejspíš i s posláním. Je to věc, o níž byste si nikdy neřekli, že nastane, obrat ve vyprávění, který spojí všechny linky příběhu, takže si nakonec ani nedokážete představit, že by to mělo být jinak. Napsáním této knihy jsem pochopil, jak spolu životní cíle a poslání souvisejí, a doufám, že totéž se podaří i vám.

Úvod

Rakovina, která nedokázala zastavit triatlonistu

Je totiž mnoho povolaných, ale málo vyvolených.

MATOUŠ 22,14

Poslání není nějaký pečlivě vytvořený plán. Je tím, co zůstane, když plán zcela ztroskotá.

Jednoho červnového večera roku 2000 nešel Eric Miller na firemní setkání, protože jeho pětiletý syn měl zápas v teeballu, dětské variantě baseballu. Během zápasu si on i jeho žena Nancy všimli, že jejich malý Garrett má problémy s umístěním míčku na stativ a vypadalo to, že má problémy s rovnováhou. Dělalo jim to starost, a tak ho odvedli k doktorovi, který je okamžitě objednal na CT. Když je požádali, aby počkali v oddělené čekárně, Eric věděl, že je něco špatně. Jako pracovník ve zdravotnictví dobře znal účel takové místnosti. Byla pro lidi, kteří měli obdržet špatnou, někdy strašnou zprávu. Bylo šest večer.1

V půl dvanácté následujícího dne byl Garrett přijat do dětské nemocnice v Denveru ve státě Colorado a okamžitě odeslán na operaci. Následující ráno, 24. června, vyjmuli lékaři ze zadní části hlavy tohoto pětiletého chlapce nádor velikosti golfového míčku. Diagnóza zněla medulloblastoma – což je pojem, který by podle slov jeho otce nemělo žádné dítě nikdy znát.2 Následkem operace Garrett oslepl, oněměl a byl paralyzován. Byl připojen na dýchací přístroje, musel se znovu od začátku učit chodit, mluvit a chodit na záchod. I kdyby se mu to všechno nějakým zázrakem podařilo, stále měl pouze padesátiprocentní šanci, že se dožije svých deseti let.

Millerovi začali počítat dny, které jim se synem zbývají.

Jednoho dne uprostřed léčby rakoviny si Eric při pohledu na svého syna uvědomil, jak se Garrettovi krátí čas, který mu v životě zbývá. Navzdory problémům, které měl tento malý chlapec před sebou, a starostem, které jim to dělalo, mu něco došlo. Bylo to jakési zjevení. Přestože pracoval ve zdravotnictví, v oboru, „kde se lidem neustále krátí čas“, uvědomil si, že se mýlí. Nebyl to Garrettův život, který mohl každou vteřinou skončit – byly to životy jich všech. Nikde nebylo psáno, že kdokoli z Millerovy rodiny Garretta přežije.

„Svůj život musíme žít celou dobu,“ řekl mi Eric. „Protože nikdo z nás nemá zaručeno, že tu za jednu dvě hodiny stále bude.“ Bez ohledu na to, kolik času jim zbývalo, se Millerovi rozhodli, že budou žít svůj život naplno.

Když Garretta přesunuli z jednotky intenzivní péče a odpojili ho od dýchacího přístroje, jeho otec si říkal, jestli vůbec někdo dokáže pochopit, jak se cítí. Seděl u nemocničního okna a modlil se za zachování aspoň malé naděje, která jeho rodině zbývala a jež teď byla ohrožena.3 Bylo to přibližně ve stejné době, kdy si přečetl příběh Matta Kinga, inženýra z IBM a světového tandemového cyklisty, který byl shodou okolností slepý.4

Na podzim vzal Eric svého syna na setkání s Mattem Kingem v rámci nedalekého cyklistického závodu, kde měl Garrett příležitost se posadit na tandemové kolo, stisknout řídítka a pod nohama ucítit pedály. Byl to první den, kdy se Garrettovi „rozsvítilo“. Rozhodl se, že chce jet znovu, a on ani jeho otec netušili, že je to začátek procesu, který změní život nejen jim, ale i mnoha dalším lidem.

O pár měsíců později řekl Garrett své matce, že si chce zkusit jízdu na kole. Nebyla si jistá, ale on trval na svém. V té době už znovu částečně viděl a byl schopen chodit, i když jen málo. S pomocí své matky se Garrett vyšplhal na staré kolo a začal šlapat. Brzy jeho nohy šlapaly rychleji, než byla matka schopna běžet, on se jí vyškubl a – byť jen na malou chvíli – pocítil svobodu, kterou znával předtím, než nad jeho tělem převzala vládu rakovina. Téhož dne mu otec přinesl zbrusu nové tandemové kolo, aby na něm spolu mohli jezdit.

O šest měsíců později, 24. června 2001, po roce ozařování a chemoterapie, projel šestiletý Garrett cílem svého prvního triatlonu. Jeho otec běžel za ním a tlačil jeho kolečkové křeslo. Na den to byl přesně rok od oné první operace, která ho tak oslabila.5 Pro dvojici otce a syna, která toho tolik vytrpěla, byl tento první závod způsobem, jak mohli světu, a možná i sami sobě, oznámit, že nedovolí, aby jim malý nádor zabránil žít a radovat se ze života. Díky klinické léčbě ho mohli rodiče do závodu zapsat a Garrettovy šance na přežití se nyní zvýšily na 90 %.

To bylo před čtrnácti lety.

Od první operace před tolika lety, po níž zůstal téměř zcela ochrnutý, se Garrett zúčastnil víc než dvanácti triatlonů se svým otcem a několika dalších sám. Jeho zrak, i když se plně neobnovil, se vrátil na úroveň, kdy byl schopen vidět rozmazané objekty a tvary. Stále byl považován za nevidomého, ale zvládal dělat věci, které doktoři považovali za nemožné. Bez přehánění je chodícím zázrakem.

* * *

Toto není kniha o zázracích. Je to kniha o tom, jak najít vlastní poslání a zjistit, pro co jste se narodili. Poslání je to, co nemůžete nedělat, je odpovědí na odvěkou otázku: „Jak mám naložit se svým životem?“

Existují knihy, ve kterých se píše o tom, jak najít práci svých snů nebo jak se stát odborníkem. Tato není jen jednou z nich. Jít vlastní cestou je kniha o povolání (vocation), což je slovo, které má více významů, než jaká je jeho původní definice. Slovo vocation pochází od latinského vocare, což znamená „volat“. Původně se užívalo v náboženském významu jako povolání ke kněžské službě. Po staletí o něm také lidé takto uvažovali, jako o něčem, co je vyhrazeno pro elitní skupinu lidí, pro těch pár vyvolených, kteří mají to štěstí a jsou povoláni.

Co když tomu tak ale není? Co když je k něčemu takto povolán každý z nás?

V této knize se pokusím zrekapitulovat dávný význam slova povolání v širším významu než jako pouhé zaměstnání. Na příbězích obyčejných lidí dokážu, že většina z toho, co si o povolání myslíme – pokud o tom vůbec přemýšlíme –, je mylná. Cesta ke smysluplné práci nemá vždy podobu pečlivě vytvořeného plánu. Někdy je cesta k životnímu poslání chaotickou zkušeností a je důležitější, jak na ni reagujeme, než to, co se nám přihodí.

Každá kapitola vypráví příběh jednoho člověka a ilustruje důležitý koncept – jedno ze sedmi stadií poslání. A i když se jednotlivé příběhy liší, všechny jsou si v jedné věci podobné: každý z hrdinů byl nějakým způsobem překvapen tím, co našel. Myslím, že toto je příběh, který bychom dnes měli slýchat častěji a který nám možná pomůže lépe porozumět vlastní cestě. Kde to pochopíme lépe než na příběhu pětiletého chlapce, který porazil rakovinu mozku a pustil se do závodění v triatlonu?

Ve svých osmnácti letech má Garrett Rush-Miller na svém štítu poloviční závod Ironman, výstup na Machu Picchu a prestižní ocenění v Americkém skautingu – Eagle Scout. Když není ve škole nebo nepracuje v místní lezecké tělocvičně, tráví čas dobrovolnou prací se zraněnými veterány v rámci charitativní organizace Wounded Warriors. V době, kdy byla tato kniha napsána, se chystal odmaturovat a víc než co jiného si toužil najít dívku.

Poté, co mi Eric e-mailem poslal pár nových novinových výstřižků zachycujících příběh svého syna, zvedl jsem telefon a zavolal mu. S oběma jsem mluvil během Garrettovy přestávky na oběd a ohromilo mě, jak pozitivní oba byli a jak důležitou roli hraje v celém příběhu úhel pohledu. Bylo to inspirující, ale také dost praktické. Všechno, co dělali, živila snaha přežít, dát životu smysl – a přesně to byl příběh, který dával smysl mně.

Zeptal jsem se Garretta, jestli někdy nepřemýšlel o tom, jak by vypadal jeho život, kdyby tenkrát neminul stativ na míček, kdyby nikdy neměl mozkový nádor a nemusel si projít chemoterapií trvající 64 týdnů.

„Popravdě, o tom jsem nikdy nepřemýšlel,“ připustil.

Jeho otec řekl totéž. „Realita,“ vysvětlil mi Eric, „jsou karty, které jsme dostali, a tak s nimi hrajeme, jak nejlíp umíme.“

Eric Miller se vždycky snažil směřovat svého syna k tomu, co udělat dokáže, ne k tomu, co nesvede. A to je drobná lekce, která jim oběma přinesla neuvěřitelnou životní zkušenost. Dar, který Garrettovi dal jeho otec, nebyla ochrana před bolestí či utrpením, jakkoli by si byl Eric přál svého syna takto ochránit. Darem bylo, že pomohl Garrettovi pochopit, že život nedělají výjimečným šance, které dostaneme, ale to, co s nimi uděláme.6

Upravit směr cesty za svým posláním

Kdysi jste si možná pohrávali s myšlenkou, že jste se narodili, abyste vykonali něco výjimečného. Ale pak přišla střední škola. Nebo vysoká. A vaši rodiče vás přemluvili, abyste se stali právníkem, a ne pekařem. Jeden profesor vám řekl, že jít na medicínu je moudřejší než odjet do New Yorku a zkusit své štěstí jako herec. A vy jste jim uvěřili. Pak začal „skutečný život“, vzdali jste to, ale místo toho jste tvrdili, že jste dospěli, a svůj sen jste přitom zcela opustili. Našli jste si výmluvy a říkali si, že chtít něco výjimečného je sobecké a nezralé, a pochybovali jste o tom, zda vaše pocity v mládí byly vůbec skutečné.

Ale i tehdy jste věděli, že se mýlíte. Bez ohledu na to, jak rušný je váš život, jak jste zaneprázdněni, stále je ve vás něco, tichý hlásek, který šeptá ve chvílích klidu a láká vás do stínu neprožitého života. Budete-li pozorně naslouchat, ještě ho uslyšíte.

Kamkoli se podíváte, lidé nacházejí výmluvy, proč nedělají to, pro co se narodili. Někteří říkají, že „na tom pracují“, zatímco jiní jen nezaujatě pokrčí rameny a řeknou, že se pořád snaží zjistit, čím budou, až vyrostou. Takové věty znějí nevinně, ale nevinné nejsou ani za mák. Jsme-li upřímní, mnozí z nás se cítí jako v kleštích, bezcílně se potácejí od jednoho zaměstnání ke druhému bez jasné představy, co by měli hledat, či dokonce co čekat. Přijali jsme místo v životě, které nám bylo přiděleno. Je to, jak to je. I když se snažíme přijmout realitu sebevíc, nenacházíme klid. Co nám přináší útěchu, když ne mlhavý pocit, že nejsme sami?

Při vstupu do nové éry lidské existence, s rostoucím průměrným věkem dožití a ve světě, který je díky novým technologiím čím dál pohodlnější, si lidé kladou stále hlubší otázky. Dochází nám, že způsob, kterým jsme dosud pracovali, už nefunguje. Továrny nerostou, ale zmenšují se. Nikdo už nepracuje čtyřicet let u jedné společnosti. Svět si žádá nový přístup k povolání a i my potřebujeme něco nového – nebo možná něco velmi starého.

Existuje cesta ke smysluplné práci, která vás nenutí se přizpůsobit a jít ve stopách kariéry svých rodičů nebo se zpronevěřit svým hodnotám. Žádný takový kurz jste nikdy neabsolvovali a nejspíš to bude jiné, než co vám o vaší budoucnosti tvrdili vaši učitelé, ale této cestě lze věřit. Život má větší smysl než jen to, co se vám přihodí, a povolání je víc než vaše pracovní doba.

Jak ale najdeme tuto cestu, která se zdá tak vzdálená?

Cesta popsaná v této knize je stará jako lidstvo samo. Je to cesta mistrů řemesla, staletí stará, která vyžaduje vytrvalost a odhodlání – uzounká cestička, kterou najdou jen někteří. Jdeme ve stopách počítačových vědců a správců národních parků, kteří procházejí stejným procesem jako světoznámí ilustrátoři, soucitní misionáři a úspěšní podnikatelé.

Někdy budete muset věřit svým instinktům a stejně jako ostatní udělat to, co je nepříjemné či dokonce bolestivé. Ale jak půjdete dál, můžete se držet značek na cestě, které vás bezpečně nasměrují tím správným směrem.

Cesta, která je tu popsána, není manuálem pro život. Je spíš plátnem, na které můžete přidávat vlastní zkušenosti. Není to vědecký experiment s předvídatelnými výsledky a není to další svépomocný program, který ve vás zanechá pocit pasivní inspirace.

Po přečtení stovek příběhů lidí, kteří našli své poslání, jsem identifikoval sedm společných rysů, jak je ilustrují následující kapitoly. Každá z kapitol, ve které je vylíčen příběh aspoň jednoho člověka, je založena na tématech, jimiž jsou:

1. uvědomění

2. učednictví

3. praxe

4. objev

5. profese

6. mistrovství

7. odkaz

Můžete je všechny brát jako kroky, ale jsou to spíš stadia, která se překrývají, a jakmile se do nich pustíte, budou vás provázet po celý zbytek vašeho života.

Jakmile si například osvojíte disciplínu uvědomění, můžete ji uplatňovat ve fázi učednictví a průběžně v ní dál nacházet inspiraci. Totéž platí pro praxi – to je něco, co budete dál dělat i poté, co si danou dovednost osvojíte.

Nalezení vlastního poslání je proces. I když zpočátku můžete mít pocit, že je chaotický, vynoří se časem určitý řád. A pokud se odhodláte projít si těmito stadii, pozorně vnímat a vytrvat po celou cestu, budete mít něco cenného, na co můžete být hrdi.

Nelpět na tom, co mohlo být

„Část problému spočívá v tom, že lidé myslí na to, co mohlo být,“ řekl mi Eric Miller poté, co jsem po telefonu domluvil s jeho synem. „Co na tom záleží, jakou budoucnost mohl mít Garrett před sebou? Je to jedno. Tak to být nemůže. Takhle se věci mají a tímhle směrem se ubírají.“

V jeho hlase jsem zaznamenal stoický klid, který mu určitě dobře posloužil při více než desetileté péči o dítě se speciálními potřebami, nemluvě o jeho profesi zdravotníka a ošetřovatele. Dál mi vyprávěl o rozvodu, který následoval, a přiznal se, že vrtat se v tom, co mohlo být, člověka jen zdržuje od toho, aby žil svůj život tady a teď. Život je plný překvapení a nepomůže, když uvízneme v sebelítosti a snažíme se vrátit to, o co jsme přišli.

„Možná… spousta lidí má ten problém,“ dodal, „že neustále přemýšlejí o tom, co by se stalo, kdyby… Co na tom sejde? Prostě se to stalo takhle.“

Co by se ale nestalo, kdyby Garrett neonemocněl?

„To je docela jiná otázka,“ připustil a jeho hlas zněl najednou měkčeji. „O tom přemýšlíme neustále. Nic z tohohle by se nestalo. Můj život by se odvíjel úplně jinak.“

Nic z toho. Žádné triatlony, žádná nadace, kterou založili, bezpočet životů, které ovlivnili – nic z toho by se nestalo, kdyby Millerovu rodinu před patnácti lety nepostihla tragédie. Díky Garrettově nemoci je nyní Eric schopen podporovat jiné lidi způsobem, který by byl dříve nemožný. Při práci na jednotce intenzivní péče v nemocnici má neustále příležitost mluvit s lidmi, kteří se trápí.

„Vlivem toho, co si vytrpěl Garrett, jsem teď pro lidi věrohodný,“ říká.

Jakou naději nabízí těmto pacientům? Jaké povzbuzení pramení z jeho bolesti? Říká jim, aby drželi hlavu vzhůru, i když si myslí, že to nedokážou.

„Další lidé sledují váš život a… díky tomu, čím si procházíte, získávají sílu ve vlastním životě a pro boj s vlastními výzvami. Věřte mi: na vašem životě záleží, váš život je důležitý a dějí se věci, kterým ani vy sami plně nerozumíte.“

To udělal Eric a v tom podporuje svého syna: uvědomit si, že to, co se děje ve vašem životě právě nyní, je důležité, jakkoli to může být těžké. Jde o to, nečekat na tu správnou příležitost ani na to, až se situace zlepší, ale žít svůj život co nejlépe teď. Otázka, na kterou je život Garretta Rushe-Millera odpovědí, je tatáž, jakou si mnozí z nás bojíme položit: Co se stane, když život, který nakonec budeme žít, nebude vypadat tak, jak jsme si ho plánovali?

Každý z nás zažil v životě překvapení a komplikace, zklamání, které převrátilo naruby to, co si myslíme, že být mělo. A spíš než před životním cílem se ocitáme uprostřed naprostého chaosu. Když jsem poslouchal Garrettovo vyprávění, říkal jsem si, že rozdíl mezi výjimečnými lidmi a námi ostatními nesouvisí možná tolik s okolnostmi jako se způsobem uvažování. Možná můžeme všichni proměnit svůj život ve výjimečný příběh, pokud začneme své potíže vnímat jako příležitosti.

Nemůžeme mít kontrolu nad tím, co nám život přinese, ale můžeme mít kontrolu nad tím, jak na to zareagujeme. Možná budeme smysluplnému životu mnohem blíž, než kam by nás dovedlo jakékoli plánování. Abychom toho však dosáhli, musíme se vzdát představ o tom, co si zasloužíme, a přijmout to, co je. Tak se totiž možná dobereme k něčemu mnohem lepšímu, než co bychom si vůbec dokázali představit.

Váš život, i když není náhodný, je plný překvapení. Cílem této knihy je pomoci vám zjistit, co dělat, když vás něco zaskočí.

1„Rush-Miller Foundation“, Rush-Miller Foundation, http://rushmillerfoundation.org.

2Patrice O’Shaughnessy, „Profiles: One Bike at a Time“, Nursingcenter.com, http://www.nursingcenter.com/lnc/JournalArticle?Article_ID=756067.

3Rush-Miller Foundation.

4Matt King, Team King, http://www.nursingcenter.com/lnc/JournalArticle?Article_ID=756067.

5Loretta Sword, „Blindness Poses No Barrier to Determined Family“, Cheyenne Mountain Triathlon, 24. 7. 2001, http://rushmillerfoundation.org/images/PhotAlb/Cheyenne2001/Chey2001.htm.

6Eric Miller Garrett Rush-Miller, telefonní rozhovor autora 18. února 2014. Všechno jsou přímé citace z našeho rozhovoru, pokud nejsou uvedeny jinak. Předchozí zdroje byly použity k vylíčení příběhu a potvrzeny Ericem i Garrettem.

Část první

Příprava

1

Naslouchejte svému životu

Není to nic nového, víte to už dávno

Než mohu říct, co ode mě život chce, musím mu naslouchat, abych zjistil, kdo jsem.

PARKER PALMER

Znát své poslání neznamená to „prostě vědět“. Musíte průběžně naslouchat, abyste odhalili klíče k tomu, co vám život sděluje. Uvědomění přichází s praxí.

Na chodbách nemocnice v Emory bylo toho dne obzvlášť rušno, když Jody Nolandová směřovala davy návštěvníků k pokoji svého kamaráda. Procházela kolem lidí navštěvujících své blízké, když se jí do mysli vloudila otázka: Jak se může něco tak strašného dít právě Larrymu?

Larry Elliot se nedávno rozhodl změnit své životní priority a prodat svou úspěšnou živnost s pojištěním. Chtěl pomáhat hladovějícím dětem po celém světě. Začalo to tím, že pomáhal své ženě Bev v dětském domově v Alabamě, což ho přivedlo na vedoucí pozici v jiném dětském domově poblíž Atlanty. Přehazoval rychlosti na nové trase, o níž se domníval, že mu zajistí pracovní náplň v druhé půli života, ale měl mnohem méně času, než si byl vědom.

Larry a Bev se rozhodli udělat si dlouho očekávanou rodinnou dovolenou v Evropě. Byla to šance, že si spolu trochu užijí a upevní svůj vztah s dětmi. Byl to výlet, na který se všichni těšili.

Bolest se ozvala během letu do Itálie a začala jako pulzující bolest mezi spánky. Snímek z počítačové tomografie ve Florencii odhalil nežádoucí útvar v mozku a rodina byla nucena dovolenou předčasně ukončit. Během zpátečního letu musel pilot letět v nižší výšce, aby minimalizoval tlak v Larryho lebce. Operace byla naplánována na následující ráno. Ve 48 letech bojoval Larry s mozkovým nádorem.

Nebylo těžké najít jeho pokoj. Jody později vzpomíná ve své knize: „Byl to pokoj, před nímž se na chodbě shromažďovali lidé.“7 Nebylo v něm dost místa pro všechny kamarády, které během života nasbíral. A navzdory bolesti se Larry snažil co nejlépe přivítat každou návštěvu.

Ten den se v jeho vzezření zračila určitá naléhavost. V jednom okamžiku požádal svou ženu, aby mu přinesla tužku a papír, což Jody připadalo divné. Později se zeptala Bev, co to mělo znamenat, a Bev jí vysvětlila, že Larry chtěl před operací napsat dopis každému ze svých dětí. Nevěděl, jestli operaci přežije, a chtěl jim vyjádřit svou lásku a ocenit u každého z nich to, v čem jsou jedineční a výjimeční.

Larry žil ještě devět měsíců, než boj s rakovinou nakonec prohrál.

Tentýž rok přišla Jody o dva ze svých dalších přátel, kteří mezi čtyřicítkou a padesátkou bez varování odešli. Smrt byla šokem pro každého. Jak Jody sledovala tři truchlící rodiny, došlo jí, jakou útěchu poskytla Larryho slova jeho rodině. Bylo jí líto dětí, které „neměly pochyb o lásce ze strany svých rodičů, ale zoufale jim chybělo ujištění a bezpečí plynoucí z fyzické přítomnosti“. Nemohla přestat myslet na dopis, který Larry napsal, a jak důležitý měl dopad.

Jody se začala dělit o Larryho příběh s ostatními. „Nemyslíte, že tohle je něco, co bychom pro své blízké měli udělat všichni?“ ptala se ve snaze probudit zájem. A mnozí odpovídali: „Ano, ale nejsem žádný spisovatel“ nebo „Ano, ale netuším, kde začít.“

„Jeden ze způsobů, jak poznat, čím můžeme druhé obdarovat,“ řekla mi Jody, „je, když něco, co nám připadá snadné, nepřipadá snadné ostatním. Říkala jsem si: Jak těžké to může být? Třeba s tím mohu ostatním lidem pomoci… Co připadá tak těžké tolika lidem, je pro mě snadné.“8

Nakonec tuto pobídku následovala.

Jody vytvořila program s názvem Nenechávej nic nevyřčené (Leave Nothing Unsaid) a napsala o něm knihu, která pomáhá lidem různých věkových kategorií psát dopisy svým blízkým. Inspirovala ji Larryho smrt, ale tuto myšlenku zrealizovala, až když se rozhodla jednat. Říkala si, že někdo něco musí udělat. Nakonec jí došlo, že tím někým je ona.

V osmapadesáti letech začíná Jody Nolandová chápat, jak celý její život po celá desetiletí směřoval k tomuto okamžiku. Dělá to, pro co se narodila, a i když životní okolnosti byly těžké, dokonce bolestné, naučila se důležitou lekci. Po celou dobu ji život něčemu učil, dokonce i v bolesti. A kdyby tomu nevěnovala pozornost, mohla by tuto lekci propást.

Štěstí se přeceňuje

Jsou dva příběhy, které slýcháme, když jde o naplňování životních snů. Prvním je příběh o muži či ženě, kteří se sami vypracovali. V tomto příběhu sledujeme motivovaného člověka, který překonává všechny překážky a vzdoruje nepřízni, aby uspěl. Mnozí z nás věří, že to je jediný způsob, jak něčeho dosáhnout – tedy neochvějnou houževnatostí. Tento proces je prostý: stanovte si cíl, tvrdě pracujte a svého cíle dosáhnete. Můžete být, čímkoli chcete, dělat, cokoli chcete, musíte jen tvrdě pracovat. Nad svým osudem máte naprostou kontrolu. Život ale není vždy tak jednoduchý.

Ve filmu Tajemství mého úspěchu hraje Michael J. Fox mladého zbohatlíka jménem Brantley, který se snaží vyzrát na korporátní svět. Po opakovaném odmítnutí a během dalšího neúspěšného pracovního pohovoru vybuchne a řekne: „Kdekoli jsem dnes byl, všude bylo něco špatně: moc mladý, moc starý, moc malý, moc vysoký. Ať už je výhrada jakákoli, můžu to dát do pořádku. Můžu být starší, můžu být vyšší, můžu být čímkoli.“9

Stejně jako mnozí lidé, věřil i Brantley tomu, že pokud si to umane, může dosáhnout čehokoli. Nakonec si ale uvědomí, že tajemství úspěchu spočívá v tom, že někdy dostat všechno, co chcete, nutně ke štěstí nevede.

Druhý příběh je opakem toho prvního. Místo abyste se k cíli dopracovali, máte ho předem daný. Co se má stát, stane se. Život se odvíjí navzdory tomu, co chceme. Nad ničím nemáme žádnou kontrolu, a když se nakonec ohlédnete za svým životem, zjistíte, že nemohl proběhnout jinak. Ale kam se podělo dobrodružství, pokud je všechno předem napsáno? A co ten bezpočet příběhů lidí na smrtelném lůžku, kteří něčeho litují? I když používáme slova jako „osud“ či „předurčení“, chceme věřit, že nad svými životy máme aspoň nějakou kontrolu. Musí existovat ještě jiný způsob.

První cesta naznačuje, že můžete být, čímkoli být chcete. Druhá pak že nemáte žádnou volbu. Možná však existuje třetí cesta. Co když je smyslem vašeho života víc než jen dostat, co chcete? Co když jsou některé věci, které nemůžete ovládat, ale i tak můžete dosáhnout změny tím, jak na tyto situace reagujete? Má váš život nějaký konkrétní smysl, nebo se jen všichni potácíme chaotickým vesmírem? Tyto otázky zaměstnávají každého, od náboženských akademiků po vědce a kariérní poradce. Podívejme se na ně tedy pragmaticky.

Víme následující. Mnozí lidé jsou ve své práci, kde tráví velké množství času, nespokojení. Nedávný průzkum zjistil, že pouze 13 % všech pracujících na světě jejich práce „baví“. Dalších 87 % má pocit, že je práce nezajímá a nenaplňuje.10 Tato čísla by nás neměla nijak překvapovat. Když nám kamarádka řekne, že svou práci nesnáší, nebo si příbuzný stěžuje na svého šéfa, nijak nás to nešokuje. Je to přijatelné chování. Jsme vedeni k tomu, abychom práci považovali za otročinu, nutné zlo, které snášíme výměnou za výplatní pásku. A to je problém.

Když jste v pasti, když plníte povinnosti, místo abyste šli za svým snem, nejste svým nejlepším já. To víme všichni. Proto čím dál více lidí mění povolání. Snaží se, co mohou, aby byli šťastní, ale zoufale se jim to nedaří. Většina z nás to někdy udělala, tedy opustila jednu věc s příslibem něčeho lepšího. Když zjistíme, že další práce či vztah s sebou nese tytéž komplikace jako ten, z kterého jsme utekli, jsme zklamaní.

Možná na to ale jdeme úplně špatně. Možná ten nejhorší způsob, jak usilovat o štěstí, je snažit se být šťastný. Práce věhlasného rakouského psychiatra Viktora Frankla tuto myšlenku potvrzuje. Frankl, který přežil holocaust, měl s utrpením velmi osobní zkušenost a naučil se tak něco velmi důležitého. Tvrdil, že lidé nejsou naprogramováni na to, aby usilovali o potěšení a vyhýbali se bolesti. Naše nejhlubší touhy to jednoduše nenaplní. Hledáme něco většího, co nás přesahuje, a to důvod být šťastní.11

V rámci své terapie se sebevražednými pacienty a na základě vlastní zkušenosti z nacistického koncentračního tábora dospěl Frankl k tomu, že jsou tři věci, které dávají životu smysl: první je projekt; druhou je významný vztah; a třetí je pohled na utrpení jako spásu. Uvědomil si, že pokud lidé i za těch nejtíživějších okolností mají práci, kterou mohou dělat, něco, k čemu se mohou zítra vrátit, mají důvod žít další den. Frankla držel při životě rukopis, na kterém pracoval před nástupem do tábora, a naděje, že uvidí svou ženu. Po nějaké době tak začal být schopen ve své bolesti nacházet smysl. Protože měl práci, někoho, o kom věřil, že na něj čeká, a určitý postoj k utrpení, na rozdíl od jiných lidí přežil. Jeho vzpomínková kniha A přesto říci životu ano se stala jednou z nejpopulárnějších knih dvacátého století a ovlivnila miliony životů.12

To, co si často neuvědomujeme, je, že vytváření příběhu o sobě, dokonce o své bolesti, není ten správný přístup. Lpět na minulosti nebo upínat se k budoucnosti vám k pocitu naplnění nepomůže. Způsob, jak přemoci pocit bezesmyslnosti, nespočívá podle Frankla v tom, že se zaměříme na problém. Spočívá v tom, že najdeme lepší rozptýlení. Což jinými slovy znamená, že se musíte přestat snažit být šťastní. Nechceme ale být všichni šťastní? Možná ne. Život je příliš krátký, než abychom dělali to, na čem nezáleží, abychom plýtvali časem na věci, které k ničemu nevedou. To, co všichni chceme, je, aby náš čas na zemi měl nějaký smysl. Můžeme se rozptylovat potěšením jen po určitou dobu, než si začneme říkat, k čemu to celé je. Pokud chceme být skutečně spokojení, musíme se povznést nad svá malicherná přání a dělat, co se od nás žádá. Toto volání uslyšíme, když bolest přijmeme, ne když se jí budeme vyhýbat.

Tragédie jsou naneštěstí nevyhnutelné. Zlé věci se stávají i dobrým lidem, ať už si je přejeme, či nikoli. Avšak to, co určuje náš osud, není to, jak úspěšně se vyhneme těžkostem, ale co uděláme, když se objeví. Bolest a utrpení jsou sice překážky, které nám nahánějí strach, ale nejsou dost silné, aby nám zabránily naplnit svůj účel. Ve skutečnosti to mohou být samotné katalyzátory takových zjištění.

To je lekce, kterou dostala Jody Nolandová od svého přítele Larryho a na kterou téměř zapomněla, když její vlastní muž ležel na smrtelné posteli.

Dobrý druh strachu

Strach je mocný prostředek odstrašování, ale může být i velmi účinným motivujícím faktorem. Strach ze selhání či odmítnutí může být nezdravý a iracionální, ale strach z toho, že neřekneme svým blízkým, jak moc nám na nich záleží, je důležitý. Takže ne všechen strach je špatný. Někteří lidé však dovolí, aby jim strach řídil život. Vyhýbají se riziku v naději, že sníží možnost neúspěchu, a nakonec se pohybují pryč od svého poslání. Trik je v tom vědět, kdy svému strachu naslouchat, a kdy ne.

V roce 2009 si Mike Noland, Jodyin manžel, vyslechl diagnózu čtvrtého stadia rakoviny. Jody začala hledat na internetu všechno o jeho prognóze. Došlo jí, jak málo času mu zbývá, a tak se začala připravovat na nevyhnutelné. Mike to ale viděl jinak.

Jeho způsobem zvládání bylo nevyhnutelnost smrti popřít. Slovy Jody „dělal mrtvého brouka“ a odmítal si připustit realitu. O svém stavu nic nečetl, doktorů se na nic neptal a žil svůj život dál jako obvykle – pochopitelně až na pravidelnou léčbu chemoterapií a ozařováním.

„Uprostřed toho všeho,“ řekla mi Jody, „se zajímal o své klienty, a jestli je čas prodat firmu. Tím, že to dělal, přijímal jistý ortel smrti. Den, kdy byla smlouva podepsána, začal mít problémy s myšlením.“

Když jsem mnoho let poté poslouchal Jodyino vyprávění po telefonu, stále jsem v jejím hlase zaznamenával bolest. Cítil jsem, jak je naléhavá. Prosila Mikea, ať svým dětem napíše dopis, což bylo gesto, které výrazně ovlivnilo dopad dramatických událostí v Larryho rodině. Gesto jejího kamaráda ji natolik dojalo, že začala pomáhat ostatním a vedla kurzy psaní dopisů, které umožňovaly lidem vyjadřovat podporu svým blízkým. Chtěla, aby se její rodině dostalo stejné útěchy, kterou poskytovala cizím lidem. Její muž to však odmítal. Nechtěl věřit, že rakovina je tak vážná. A po týdnech, kdy se ho snažila přesvědčit a dokonce napsala dopisy za něj, to nakonec Jody vzdala a rozhodla se poskytnout útěchu svému manželovi po dobu, která mu zbývala.

Mike podlehl rakovině rychle. Do tří měsíců od stanovení diagnózy byl mrtvý a nikdy nezačal psát jediný dopis. Po pohřbu se jeho dcera Nancy zeptala Jody, jestli napsal nějaké dopisy jako ty, které její nevlastní matka pomáhala psát ostatním. Jody měla pocit, že selhala. Veškeré její povzbuzování a příležitostné rýpání nijak nezabraly. Věděla, jakou má psaní dopisů moc, jaký dopad může mít pár povzbudivých slov. Pro Nancy tu ale žádný dopis nebyl, žádné slovo útěchy od zesnulého otce, a žádný už nebude.

Po Mikeově smrti si Jody říkala, jestli má s kurzy psaní dopisů pokračovat, nebo ne.

„Bezprostředně poté jsem si řekla, že bych s tím měla přestat,“ vzpomíná ve své knize. „Jak můžu radit ostatním, když jsem ve vlastní rodině tak selhala?“ Pochybovala o tom, jestli je toto nakonec její poslání. „Opravdu jsem si myslela, že jsem to pochopila špatně.“

Jody rozdala pracovní sešity, které vytvořila, nechala si na památku jen jeden a oddala se truchlení.

O rok později jí zavolal jeden muž a ptal se na kopii pracovního sešitu. Nejlepší kamarádka jeho ženy umírala na rakovinu prsu a chtěla svým dvěma dcerám napsat dopis. Zoufale to chtěla udělat, ale nevěděla, jak začít a co říct. Jody vysvětlila, že už kurzy nevede, ale poslala té ženě svůj poslední pracovní sešit. „Její smrt byla tak blízko,“ píše, „že pro knihu poslali kurýra.“

O pár týdnů později dostala Jody děkovný dopis. Protože její pracovní sešit pomohl umírající matce vyjádřit svou lásku jejím dvěma dcerám, byla schopna strávit několik posledních týdnů svého života v klidu. Jody se rozplakala. Celou tu dobu se bála, že selhala, že to zkusila, ale nepodařilo se jí to, ale teď pochopila, o co tu skutečně jde. Věděla, že to, čeho se má bát nejvíc, je, že nebude reagovat na volání, které uslyšela, bez ohledu na to, jak moc to bolí.

„Budu radši, když do toho půjdu a selžu, než když to nezkusím,“ řekla.

Čemu nás učí pohádky

Na začátku každého příběhu vidíme něco, co vypadá jako docela normální život. Dlouho před tím, než hlavní postava setne drakovi hlavu nebo se vydá na cestu, ji vidíme na nějakém nečekaném místě, kdy sní o něčem větším. V pohádce Kráska a zvíře (moje oblíbená disneyovská klasika) zpívá Bella o něčem víc, než je ten „venkovský život“. Ve Hvězdných válkách se Luke nemůže dočkat, až se dostane pryč z nudného života na farmě. A v Čaroději ze země Oz Dorotka zpívá o „místě za duhou“. V životě nás straší duchové toho, co by mohlo být.

Je snadné takové lidi označit za snílky, či dokonce rovnou za blázny. Je to ale skutečně tak? Než se sled událostí rozběhne a vyšle hrdiny po stopách jejich osudu, je tu pocit, že život by měl být něčím víc, než je tohle. Možná máte ten pocit právě teď. V důležitém okamžiku všechno dává smysl, stejně jako se to přihodilo Ericu Millerovi, když si uvědomil, že čas jeho syna neutíká o nic rychleji než jeho vlastní, a když Jody Nolandová pochopila, jak důležitý může být dopis od blízkého člověka. Vypravěči příběhů to nazývají „zlomovou událostí“, tedy okamžikem, kdy se všechno změní a příběh obyčejného člověka žijícího běžným životem nabude mytických rozměrů.

Aby k tomu ale došlo, musí se něco odehrát. Tento člověk se musí stát součástí příběhu, ať už z vlastní volby, nebo proto, že je do něj vehnán. Bella se vydá hledat svého otce. Luke opustí domov s Obi-Wanem. Dorotku sebere tornádo. V každém velkém vyprávění je okamžik, kdy se postava musí rozhodnout, že se stane víc než pouhým kolemjdoucím. Je to důležitý okamžik, který se nejprve odehraje v mysli, než se začne odvíjet ve skutečném životě. Této volbě ale vždy předchází něco hlubšího, naléhavý pocit, že je tu něco víc.

Proto když jsou lidé povoláni k velkému úkolu, jsou si toho vědomi. Okamžitě rozpoznají pobídku zvětšit své úsilí a udělat něco významného, protože na to čekali. Než se toto volání ozve, musíme o něm mít nějaké povědomí, které nás přiměje naplnit svůj účel.

Uvědomění je tedy tím, co nás na toto povolání připravuje.

Než zjistíte, co vás volá, musíte věřit, že jste k něčemu povoláváni. Nezáleží na tom, jestli víte k čemu. Abyste mohli toto uvědomění kultivovat, musíte být ochotni jednat, zvětšit své úsilí a čekat, co se stane. Pokud jste přesvědčeni, že si vás účel nenajde, ale že se za ním budete muset vydat, pak jste připraveni. Dokud však neučiníte toto rozhodnutí, budete frustrováni, budete sledovat lidi, jak se jim daří, a svalovat to na štěstí či nějakou nespravedlivou výhodu, kterou mají. Tímto způsobem však budete jen klamat sami sebe.

Pravdou je, že někteří lidé skutečně mají štěstí a jiným byla do vínku dána určitá privilegia, ale co to znamená pro vás? I tak jste k něčemu voláni.

Volání může být všechno možné, ale není spravedlivé. I tak na něj musíte reagovat.

Než začnete konat svou životní práci, je třeba se připravit. Všichni dostáváme své šance, ale jen ti, kdo jsou připraveni, je rozpoznají. Nepotřebujete k tomu žádné velké plánování. Stačí být jen trochu nespokojený. Potřebujete mít jakési mlhavé tušení, že ve světě to není docela v pořádku. Právě o to jde v uvědomění: je to pocit, že je možné něco víc.

Nepotřebujete šťastnou náhodu nebo zlatou příležitost, nepotřebujete to ani „prostě vědět“. To, co potřebujete, je touha a ochota začít. Jedině pak se můžete oddat práci, která se po vás žádá, a pouze pak budete vědět, jakou má cenu. Bez uvědomění nebudete schopni rozpoznat příležitosti, které přijdou. A příležitosti vždy přicházejí k těm, kdo mají oči otevřené.

Špatný druh strachu

Nemám žádný sen. To byl strach, který mě toho dne pronásledoval a neopouštěl mě. Propadl jsem se hluboko v židli, obklopen stovkou párů dychtivých očí. Byli jsme tam v té víceúčelové místnosti (která ten den posloužila pro konferenci) všichni ze stejného důvodu. Abychom následovali sen. Abychom zjistili, co naše srdce hledají.

Někteří z nás chtěli být romanopisci, jiní měli za cíl založit vlastní reklamní agenturu nebo jet natočit dokument do Jižní Ameriky. Každý snílek představoval jedinečný a krásný sen, nějakou zvláštní dovednost, kterou svět potřebuje. Zápal pro věc se tou místností šířil jako nákaza, což pouze posilovalo můj pocit, že si nezasloužím tam být.

„Jaký je tvůj sen?“ byla otevřená obligátní otázka a všichni jsme se na ni snažili odpovědět co nejlépe. Bylo to něco, co jsme si dokonce vepsali na jmenovku. Myslím, že já jsem na ní měl napsáno něco hlubokého a vágního, jako „katalyzátor kreativity“. Jinými slovy, neměl jsem ani tušení.

Nevěděl jsem, jaký je můj sen ani co tam dělám. Když se lidé ptali, jak chci se svým životem naložit, používal jsem velká, nabubřelá slova a složité věty, které pro mě moc neznamenaly, ale ostatním zaslepovaly oči aspoň natolik, aby se báli klást jakékoli navazující otázky. Což byl přesně můj záměr.

„Chci být vypravěčským šerpou,“ řekl jsem muži s iPadem.

Přikývl a v očích jsem mu četl strach se na cokoli dalšího ptát. Mise splněna.

Několikrát během konference jsem mluvil o své každodenní práci, ale to mi přišlo nudné a nijak originální. Byl jsem si jistý, že můj sen je něco nového a zajímavého, co na mě čeká „tam venku“, co jsem nikdy předtím nedělal, ale co okamžitě rozpoznám, jakmile se to objeví na obzoru. V jedné chvíli během konference to ke mně přistoupí, s úsměvem mě pozdraví a společně začneme můj další život.

Pokaždé, když jsem odpověděl na další otázku, jsem měl pocit, jako bych podváděl sám sebe, že lidé pomalu vidí pod mou masku a začínají mě litovat. Mě, toho smolařského poutníka, který se účastní konference o snech, ale žádný sen nemá. Toho chlápka bez jakékoli vize do budoucnosti s fajnovou jmenovkou. A pak, když jsem se chystal odejít od stolu a vyklouznout zadním vchodem, vystoupil na pódium zahajující řečník. Několika krátkými slovy mou iluzi rozmetal na kusy.

„Někteří z vás tady nevědí, jaký mají sen,“ řekl. „Vlastně to neví většina z vás.“

Rozhlédl jsem se kolem a viděl tucet hlav přikyvovat jako jeden muž. Znepokojeně jsem udělal totéž a trochu se obával, kdo mě sleduje, ale nakonec jsem to nechal být s vědomím, že nevím, co dělám, a připadal si najednou svobodný.

„Ale pravdou je,“ pokračoval, „že svůj sen znáte… Jen se to bojíte přiznat.“

Spadla mi čelist. Jakmile to vyslovil, jedno slovo mi vytanulo na mysli: spisovatel.

Teď už jsem se nebál selhání. Bál jsem se, že to nezkusím.

* * *

Co když nevíte, co máte dělat? Co když nemáte tušení, jaká je vaše vášeň? Tyto otázky si klademe, když se snažíme zjistit, jak bychom měli naložit se svým životem. A jsou to dobré otázky – kladl jsem si je sám –, ale nejsou to ty správné otázky. Když řekneme, že nevíme, co máme dělat, ve skutečnosti se ptáme na něco hlubšího. Chceme znát odpověď na otázku: „Můžete mi slíbit, že neselžu?“

Odpověď zní, že ne. Samozřejmě, že ne. To vám nikdo slíbit nemůže.

Většina lidí promrhá nejlepší léta svého života čekáním, až přijde dobrodružství za nimi, místo aby šli a vyhledali ho sami. Přijmou daný status quo a sní o tom, že život bude jednou jiný. Sužováni nerozhodností čekají, nejsou si jisti, která cesta je ta správná. A jak čekají, uniká jim příležitost žít. Jediná rozumná volba je dát se do pohybu, nečekat na lepší časy a vybrat si svůj směr nyní. Ano, můžete selhat, ale všichni víme, co se stane, když to nezkusíte – nic. Jistě to bude cesta plná hrbolů, dokonce špatných odbočení, ale aspoň budete v pohybu.

Často chápeme volání jako něco, co přijde za námi, jako zjevení, které se objeví, když to nejméně čekáme. Pravdou však je, že svým způsobem už přišlo. Máte povědomí o tom, co máte se svým životem dělat, i když si nejste jistí, co to je. Fígl je v tom, najít poslání, které váš život skrývá. To jsem zjistil v okamžiku, když jsem o sobě začal přemýšlet jako o spisovateli. Šel jsem hledat odpovědi a zjistil, že některé už mám v sobě.

Všichni chceme „prostě vědět“, jak máme se svým životem naložit, chceme, aby nám někdo řekl, jaký máme účel, ale tak to nefunguje. Nikdy to není jasné a sotva kdy je to zřejmé, zvlášť když začínáte. Ale když začnete podnikat první krůčky, když se zavážete určitým způsobem jednat, pak začnete vidět, co tu vždy bylo.

Většina z nás má neodbytné tušení, že život musí mít větší smysl, než je tohle. Chápeme, že každý máme svou úlohu ve větším příběhu. I když si nejsme jisti, co to je, víme, že tu něco je. Těch pár šťastlivců, kteří vyslechli své volání, to může dosvědčit. Vědí, že tu nějaký smysl je, a jsou odhodláni ho najít. Udělali to tak, že podnikli první krok, překonali mýtus, že „něco prostě vědí“, a začali jednat. A získali, stejně jako se to může stát vám, důležitou lekci: jasné to začne být, jen když budete jednat.

V určitém bodě musíte toto pošťouchnutí akceptovat, ten šepot, který říká, že život vám něco upíral. Všichni nějak chápeme, co máme se svým životem dělat. Možná si to neuvědomujeme nebo jsme to ztratili, ale je tu a čeká na odhalení. To, co potřebujeme, tedy není mapa, ale lopata – sada nástrojů, abychom začali kopat. Dřív jsem si myslel, že poslání je něco, čeho jste si vědomi, a pokud ne, pak nejste povoláni. Ale pochopil jsem, že tak to vůbec není. Poslání je něco, co máte, když se ohlédnete za svým životem a pochopíte, co vás celou tu dobu učí.

Co byste udělali, kdybyste mohli? Každý má na tuto otázku odpověď. Můžete strávit celý den s dětmi nebo procestovat svět nebo konečně napsat tu knihu. Můžete se vážně věnovat nějakému obchodnímu nápadu nebo se správnými zdroji koupit nový fotoaparát a celý den fotit v parku. Nebo se uvelebíte v křesle a budete popíjet kávu na terase se svou partnerkou a těšit se z životních maličkostí. Když budete dostatečně zvídaví, každý má na tuto otázku odpověď, která je důležitým klíčem.

Problém je, že náš život tak málo připomíná ten, který bychom chtěli vést. To, co nám brání žít způsobem, po jakém toužíme, je strach. Bojíme se neznámého a toho, co bychom mohli ztratit – své bezpečí, pověst, vlastní život. To nám zabraňuje v tom, dělat svou životní práci, a otupuje naše vnímání vůči tomuto volání – je to tajemství. Bojíme se toho, co neznáme. Ale pravda je, že jistotu nebudeme mít nikdy. Jak jednou řekla Matka Tereza, jediné, co kdy budete mít, je důvěra.13 Strach, nerozhodnost, neznalost – to jsou překážky, které vám brání v pohybu vpřed. A nikdy nezmizí. Ale pokud máte zjistit, k čemu jste na světě, budete muset jednat i tak.

Snažím se říct, že vyslechnout volání vyžaduje práci. Najít vlastní poslání si žádá rychlou jízdu, která potrvá celý život. A kde začíná? Uvědoměním. Objevem toho, co vám váš život říká už teď. Ve snaze odhalit toto tajemství si můžete položit ještě jednu, mnohem konstruktivnější otázku: Co se stane, když to neuděláte? To je to, co by vám mělo nahánět strach.

Váš život k vám promlouvá

Spousta lidí prochází životem, aniž by si byla svého poslání vědoma, a slepě následuje vrtochy světa. Ti, kteří dosáhli svého potenciálu, podle této většiny mají neobvyklý dar. Co když ale cesta za svým posláním není luxus vyhrazený pouze elitám? Co když je to podmínka plnohodnotně prožitého života? Kde pak začít?

Naslouchejte svému životu. To je rada Fredericka Buechnera. Autor, který strávil část svého života jako učitel a další jako kněz, postřehl, že najít své poslání nespočívá v grandiózních objevných okamžicích, ale spíš ve zvyku uvědomění. „Berte ho jako nepochopitelnou záhadu, kterou skutečně je,“ napsal. „Stejně tak v okamžicích nudy a bolesti jako ve chvílích vzrušení a vděku: na cestě k jeho posvátnému a skrytému srdci vnímejte dotykem, chutí, čichem, protože při závěrečném zúčtování jsou všechny okamžiky klíčové…“14 Buechner tím říká, že uvědomění nepřichází samo od sebe, ale je třeba ho kultivovat.

Pokud ke svému životu a lekcím, které vás může naučit, přistupujete pozorně, nebudete si připadat tak ztraceni. Váš příběh bude méně sledem nespojitých událostí a více krásným složitým vyprávěním, které se bude rozprostírat před vámi. Každou překážku, nepohodlí a frustraci budete chápat jako něco víc, než jak se to jeví. A když svému životu budete naslouchat, promluví k vám.

Může k vám promluvit brzy ráno nebo pozdě v noci a říct vám, co máte dělat s dary, které jste dostali, se zálibami a schopnostmi. Tento hlas vám pomůže najít smysl v tom, co se vám stalo, a dokonce vám ukázat cestu. Nebo může nabídnout zcela nový leitmotiv či téma, jaké jste do té doby ani nezvážili. Nejde tolik o to, co vám ten hlas říká. Je to důležité, ale mimo naši kontrolu. Podstatné je tomuto hlasu naslouchat.

Ve světě plném rušivých vlivů máme sklon právě to nedělat. Raději si koupíme knihu, zapíšeme se do kurzu nebo navštívíme přednášku, abychom se poučili. Udělejte tenhle krok. Dodržujte tento postup. Držte se těchto šesti principů. Ale takové zkušenosti jsou chabou náhradou za „nepochopitelnou záhadu“ života, jak to vyjádřil Buechner. Vychovali nás ve víře, že možné je cokoli, že náš potenciál je neomezený a že máme na své sny právo. Ale najít své poslání tak jednoduché možná není.

Měli bychom začít svými schopnostmi, tím, co umíme. Víme ale vůbec, co umíme? Lidé neustále dělají věci, které je samotné překvapují. Poslání je víc než vaše schopnosti a je výzvou pro váš potenciál. A když je cesta u cíle, jste překvapeni. Jen proto, že se můžete stát astronautem nebo roznašečem novin, neznamená, že byste jím být měli. Každý člověk je zodpovědný dělat nejen to, čeho je schopen, ale k čemu je určený. Slovy autora a aktivisty Parkera Palmera, neříkejte jen, co byste chtěli se svým životem dělat – naslouchejte tomu, co po vás život chce.15

V podstatě to funguje nějak takhle. Podívejte se na významné události ve svém životě a zapište si je na papír. Zaznamenejte všechno důležité, na co si vzpomenete, i věci, které vám připadají hloupé či nepodstatné, ale z nějakého důvodu vás napadnou. Nesnažte se rozluštit smysl, jednoduše si zapište všechno, co vás napadne. Až seznam dopíšete, hledejte společnou nit, nějaké opakující se téma. Vidíte, jak jedna událost, k níž došlo, aniž byste ji jakkoli plánovali, ovlivnila jinou? Jak ta pozdní večeře vyústila v životní lásku? Jak série zbytečných brigád ovlivnila vaši volbu kariéry? Začnete spatřovat téma, překvapivě jasné vlákno, které všechny zkušenosti spojuje.

Bude to zřejmé okamžitě? Samozřejmě že ne. To je jen začátek. Ale tento proces je mnohem zapeklitější, než si myslíme. Váš život, i když je záhadný, vám něco říká. Nasloucháte mu?

Nic nepřijde nazmar

Když Mike Noland onemocněl, Jody pomýšlela na to, že opustí svou novou službu pomoci s psaním dopisů blízkým. Byla to spousta práce, která často přinášela pochybnosti. Po jeho smrti to vzdala – na nějakou dobu. Plna zármutku a zklamání opustila sen, který ji kdysi uchvátil a naplňoval nadějí.

Když však viděla, jak jedna malá příručka změnila život umírající ženy, Jody svůj sen vzkřísila. Navzdory tragickým událostem, které prožila, byla odhodlána vytrvat. Cena, kterou by zaplatila, kdyby to neudělala, byla příliš vysoká. Viděla to v očích své nevlastní dcery, která neměla nikdy poznat úlevu, jakou mohou pocítit jiní. Možnost pomáhat dalším lidem, aby se této bolesti vyvarovali, dávala Jody sílu pokračovat.

„Bůh nedělá nic nadarmo,“ řekla mi během jednoho našeho telefonátu, když vzpomínala na svou šestnáctiletou kariéru v IBM, než společnost opustila, aby pomohla svému muži rozvíjet jeho podnikání a starat se o rodinu. To všechno hrálo svou roli v tom, kde je dnes.

Během těch let v IBM měla Jody na starosti hodnocení výkonu zaměstnanců. Oceňovala a podporovala věci, které v lidech viděla, a to i když poskytovala nepříjemnou zpětnou vazbu.

„Vždycky jsem se snažila dívat pod povrch,“ vzpomínala. Nechtěla se spokojit s oním typickým: Co jste pro mě v poslední době udělala? Jak říká: „Bylo pro mě samozřejmostí něco pro druhé dělat… ale pak mi došlo, jak je to vzácné.“

Během svých workshopů a přednášek pomáhala Jody lidem vidět v ostatních věci, které mají rádi a které by jinak vyjadřovali jen s obtížemi. Využívá přitom dar afirmace, který si osvojila v IBM.

Po sedmi letech práce v neziskové organizaci to chápu. Nic nepřijde nazmar. Žádná práce, žádný úkol, žádná překážka není zbytečná, pokud jsme ochotni vidět, jak zapadá do našeho poslání. Někdy jsem byl frustrovaný z toho, že musím dělat určité věci nebo odpovědět na další e-mail. Měl jsem pocit, jako by mě něco drželo zpátky. Ale dnes si uvědomuji, jak to je. Není den, abych nevyužil nějakou dovednost, kterou jsem si během těch sedmi let osvojil. Všechno bylo přípravou na to, co mělo přijít. Když zkoumáte své životní poslání, budete překvapeni, jak se vaše předchozí zkušenosti spojují a udávají mu směr. Musíte mu jen naslouchat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jít vlastní cestou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.