Sabine Thiesler

UND DRAUSSEN STIRBT EIN VOGEL

Copyright © 2007 by Wilhelm Heyne Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2019 by Radovan Baroš

ISBN  978-80-7617-318-7

Setmělo se, nebe a země splynuly. Bylo mu, jako kdyby cosi šlo za ním a mělo ho dostihnout něco děsivého, co lidé nesnesou, jako by se za ním na koni hnalo šílenství.

Georg Büchner, Lenz

PRVNÍ DÍL

RINA

1

Ve slabém světle lampy se rýsovala jen její tvář, řečnický pultík a kniha. Zbytek místnosti tonul v hluboké tmě.

Mluvila do mikrofonu pomalu a velice tiše. Nikdo se ani nepohnul, ani ze sebe nevydal sebemenší hlásku. Jako by celé publikum zadrželo dech.

Stál vzadu, hned vedle dveří. Měl odtud výborný rozhled a byl si přitom jistý, že ona jej nevidí a že ho nemohla vidět ani nikdy předtím, během všech těch předchozích autorských čtení. Oslňovalo ji světlo lampičky, a tak neviděla do obličeje ani jednoho ze svých posluchačů. Prostor před ní se ztrácel v neproniknutelné tmě.

Znal každičkou řádku toho, co četla, každé jedno slovo, v duchu do vět kladl pomyslné čárky a tečky. Četla dobře, to se jí muselo nechat, sám by to lépe nesvedl. Přemýšlela nad tím, co říká. Podle všeho se úryvkem dlouho a intenzivně zabývala.

Zavřel oči a nechal na sebe její slova působit. Zaslechl slabé zakolísání, jako by jí selhával hlas. Zrychlil se mu tep. Ani ona sama se zjevně nedokázala ubránit vzrušení z napínavé četby.

„Setmělo se. Slunce zapadlo za hory a zpečetilo její neštěstí. Lisa věděla, že teď už docela určitě nepřijde. Ne v noci. Přesto ale nepřestávala doufat.

Noc byla teplá. Nad domem se tetelil horký vzduch jako tlustá pokrývka, pod níž se takřka nedalo dýchat. Když si vzpomněla na jejich odpolední hádku, sevřelo se jí srdce. Jinak by Leo asi neutekl.

Byla to její vina. A Ben vůbec nic netušil. Celé hodiny po Leovi pátral, volal ho, křičel a naříkal a ona se teď neodvažovala o jejich hádce zmínit třeba jen jediným slůvkem. Ta přitom začala kvůli naprosté prkotině.“

Dvě posluchačky smrkaly. Zasmál se. To je úžasné. Snil o tom, že budou plakat. V nitru se mu rozhostil pocit opojného štěstí. Ve světle jejího příběhu se posluchačům jejich vlastní problémy jevily jako naprosté banality. Nedokázali na nic jiného myslet. Když viděl Rinu poprvé, představoval si, že bude mladší.

Její fotografie na obálkách knih musela být nejméně deset let stará. Znovu zavřel oči. Ticho v sále bylo téměř nesnesitelné. Nikdo si neodkašlával, nikdo nekýchal, nešmátral si po kapsách ani nešustil se sáčkem s bonbony. Člověk by skoro slyšel spadnout onu příslovečnou jehlu. Posluchači zapomněli na okolní svět a byli naprosto uchváceni tím, co jim Rina Kramerová předčítala.

„Nikdy se nevyrovná s tím, že na něj ječela, aby vypadl, aby jí zmizel z očí.

Nikdy nezapomene na vystrašený výraz v očích jejího dítěte. Leo se prostě otočil a utekl. Z jejího domu, z jejího života a možná vstříc smrti.

Nyní naslouchala zvukům noci a modlila se tak, jak se ještě nikdy nemodlila, ale venku bylo jen ticho. Nekonečné, brutální ticho.“

V tu chvíli zazvonil telefon. Jeho zvuk ho bodl do srdce. Připadal mu stejně silný a pronikavý, jako by šlo o požární poplach na základní škole.

Přestaň! vykřikl v duchu. Přestaň konečně! Ze všech sil si oběma rukama zakryl uši.

Který hňup si během takového čtení nevypnul mobil? Rozhlížel se po lidech v publiku. Někdo musí přece sáhnout po svém mobilu, aby ho roztřesenýma rukama zahanbeně vypnul.

Ale nic se nedělo.

„Co to má znamenat?“ vykřikl a užasl, jak pronikavě zněl jeho hlas v ztichlém sále. „Který blbec si nechal zapnutý mobil a teď v sobě nemá ani tolik kuráže, aby ho vypnul?“

Nějaká žena sebou trhla. Na sobě měla béžový kostým značky Coco Chanel, elegantní zlatý náhrdelník, na hlavě nakrátko zastřiženou trvalou a celkově působila jako gymnaziální profesorka latiny a dějepisu, která teď pohotově vypínala svůj mobil.

„Promiňte,“ zašeptala. „Strašně se omlouvám.“

Byl vzteky bez sebe. Taková bezohlednost ho připravovala o rozum.

Taková hloupá čubka! Nedovedl to pochopit.

Avšak Rina Kramerová zvládla situaci bravurně. Zahleděla se do tmy a hluboce se nadechla. Bylo mu jasné, že se snaží opětovně získat koncentraci.

Pak četla potichu dál.

„Můj život skončil, pomyslela si Lisa. Nezvládnu to. Bez Lea a se svou strašlivou vinou nejsem nic, jsem na dně. Manžel ji bude nenávidět. A nikoho dalšího už nemá.

Ben vstal a oblékl si bundu. Byl naprosto zoufalý, chtěl ještě teď v noci běžet ven a pokračovat v pátrání. Chápala to, ale nyní měla strach o oba.“

Ta žena s tím zatraceným mobilem všechno zkazila. Veškeré kouzlo a atmosféra jejího čtení byly tytam. Jen s námahou v sobě potlačoval hněv, přešlapoval z jedné nohy na druhou a masíroval si prstní klouby. Už neposlouchal. Slova zurčela kolem něj.

Právě teď četla celou pasáž pojednávající o oné noci, kdy čekali na své dítě a zmítali se mezi nadějí a beznadějí. Znal každičké slůvko nazpaměť. Byla to nejsilnější scéna z celé knihy. Naprosto úchvatná.

Zavřel oči a konečně pustil z hlavy tu ženskou s mobilem.

Uvolnil se a poslouchal už jenom četbu.

Dospěla k místu, kdy zahouká sýček. Lisa se vzdá veškeré naděje, že ještě někdy uvidí Lea živého, a v obavách čeká už jen na to, že se snad co nevidět objeví její muž.

„‚Nikdy tě neopustím,‘ šeptala, ‚tebe nesmím ztratit. To by mi ještě scházelo. I kdyby se nám už Lea nepodařilo najít, zůstaň se mnou, Bene. Pomoz mi. Jsem tak sama.‘

O pár hodin později stál Ben v kuchyni celý promoklý, nezdálo se však, že by se chystal svléct a osušit se. Nijak se neprojevoval, neřekl ani slovo, jenom mlčky hleděl z okna a zíral do noci.

Věděla, že se s tím nikdy nesmíří a že si k ní už nikdy nenajde cestu.“

Rina Kramerová zvedla pohled, zhluboka a viditelně se nadechla, nepatrně se usmála a zavřela knihu.

To bylo znamení, jemuž všichni rozuměli. Čtení bylo u konce.

Nikdo se ani nepohnul. Vládlo hrobové ticho. Nezaskřípala ani jedna jediná židle.

Po nekonečně dlouhých vteřinách začal však někdo tleskat. Za chvíli už tleskali tři lidé, pak deset, patnáct, a nakonec se rozezněl bouřlivý potlesk.

Knihovnice rozsvítila a sál se pomalu začal rozjasňovat.

Rychle se posadil na uvolněnou židli a pokoušel se krýt za zády posluchače, jenž seděl před ním.

„Tak to bychom měli!“ spustila Rina. „Děkuji. Děkuji srdečně. To je fantastické. Teď už vás všechny alespoň vidím, a tak vím, komu jsem předčítala.“ Zasmála se. „Doufám, že se vám má četba i navzdory krátkému vyrušení líbila a že ve vás probudila něco málo zvědavosti na mou knihu. Pokud si chcete se mnou ještě chvíli povídat, máte možnost. Jsem tu, mám čas a můžete se mě zeptat na cokoliv, co vás zajímá. Slibuju, že zodpovím jakoukoli vaši otázku!“

Nikdo se ani nepohnul, protože se jí nikdo neodvažoval na nic zeptat.

„Jen do toho!“ pobízela Rina posluchače, kteří sice dál mlčeli, ale nezdálo se, že by byli na odchodu.

„Rádi bychom paní Kramerové srdečně poděkovali za toto úchvatné a zajímavé autorské čtení,“ pronesla knihovnice slabým, rozechvělým hlasem, jemuž bylo sotva rozumět, byť žena mluvila do mikrofonu.

Ty prolhaná rachejtle, pomyslel si. Tys přece ani trochu neposlouchala. Bylo mu z toho nanic.

Po chvilce se tichým, ale jasným hlasem zeptal: „Odkud berete nápady na vaše romány?“

Rina si nevšimla, kdo se ptá, přesto však hned odpověděla:

„Zpravidla to bývají maličkosti, které mě náhodně napadnou a z nichž se posléze rozvine nějaký větší nápad. Osamělý dům v lese, nějaký výjimečný člověk nebo určitá situace. Stručné oznámení v novinách nebo něco, co se člověk dozví odněkud z doslechu. Důležité je, aby mě to téma hluboce zasáhlo. Někdy si položím otázku, z čeho mám strach, co mě děsí. A pak mě napadají různé situace. A ze situace, která se mi zdá nejpozoruhodnější a která mě nejvíc zaujala, se pokouším rozvinout příběh, jímž se pak zaobírám velice dlouho a prakticky denně.

Člověk by měl psát o tom, co trápí jeho samotného. A to, že se někomu ztratí dítě, je asi to nejhorší, co se člověku může stát. Den za dnem čtyřiadvacet hodin strachu, naděje a nejistoty. To se dá jen těžko vydržet.“

Nehoráznost, pomyslel si. Lže a naprosto přesně to ví. Sklouzl ve své židli ještě níž a začal se, aniž si toho všiml, škrábat na hřbetě ruky do krve.

„Jak můžete psát o něčem, co jste sama neprožila?“ zeptala se žena s extrémně krátkými vlasy v poslední řadě.

„Umím se dobře vžít do člověka, který přišel o dítě. Dokázala bych se ale dobře vžít i do vraha, protože si myslím, že z každého z nás se v extrémní životní situaci může stát vrah.“ Rina vypadala šťastně, že se diskuse konečně rozproudila.

„Pak je ale tedy všechno, co tak báječně a originálně popisujete, jenom pouhá fantazie?“ zeptala se jedna starší dáma v předposlední řadě.

„Ano.“

Je to zpropadená lhářka, ale budiž, jak jinak by se člověk mohl vykroutit z takových otázek, aniž by ztropil skandál? přemítal a polykal přitom vztek. Jinak ani zareagovat nemohla. Musel bych ji odhalit a nechat všechno vyplout napovrch.

„Zavíráte se ve svém pokoji a nahlížíte jen do vlastní hlavy?“

„Přesně tak.“

Ona starší dáma obdivně přikývla.

„A nevysává vás emocionálně, když píšete něco takového? Já osobně si vůbec nedovedu představit, že bych vymýšlela takové příběhy.“ Tazatelkou byla ona žena, které předtím zazvonil mobil.

„To se dá těžko říct. Já sama totiž nevím.“

Ovšemže to nevíš, jistěže ne. Přes záda mu přeběhlo ledové rozechvění. Brzo to ale poznáš. Neboj se.

„Někdy, když píšu, sedím u počítače a brečím. Tomu se asi člověk vyhnout nemůže. Ale když pak kniha vyjde, cítím se lépe. Mám v sobě spoustu různých obav a psaní knih mi pomáhá se s nimi vyrovnat. Je to možná něco na způsob terapie.“

„Tomu rozumím,“ odvětila žena a vše nasvědčovalo tomu, že ji odpověď uspokojila.

Následovalo krupobití otázek.

„Jak dlouho pracujete na knize?“

„To bývá různé. Někdy rok a někdy také tři.“

„A musíte při tom pátrat po nových nápadech a dělat si rozličné rešerše?“

„Ano.“

„Děláte si konspekt?“

„Ne. Obvykle nejsem vývojem příběhu a závěrem knihy překvapená o nic méně než moji čtenáři. Proto je také moje práce tak napínavá.“

Zadržel dech. Na čele mu vyskočily nepatrné kapičky potu. Teď, teď snad už konečně přizná, odkud bere své nápady, teď snad už konečně poví, jak to je.

Bylo mu stále větší horko, ale přesto se třásl. Ona však mlčela.

Kousl se do rtů, aby nezačal hlasitě řvát vzteky.

„Máte děti?“ zeptal se kdosi z druhé řady, ale on v tu chvíli ani trochu neposlouchal.

„Ano, mám syna,“ odpověděla.

„A jste vdaná?“

„Ano.“

„Šťastně?“ Tazatelka si nervózně odkašlala. „Promiňte, ale četla jsem vaši knihu Vdova a člověka pak přirozeně napadne, jestli je váš muž stále živ a zdráv.“

„Rozumím vám. Mohu vás ale uklidnit. Můj muž se těší nejlepšímu zdraví a já ho ani nezamýšlím v dohledné době zavraždit.“

Pár lidí se rozesmálo, žena se ušklíbla a už nic neříkala. Jejich smích ho přiváděl k zoufalství. Co je tohle za lidi?

Vůbec ničemu nerozumějí. Nemají nejmenší ponětí o tom, jaké to je, když se člověku do mysli pomalinku vkrádá geniální myšlenka, když tam vzklíčí a uzurpuje si v jeho duši stále víc místa, až má člověk pocit, že by měl prasknout… Psaní pak funguje jako ventil, jako vykoupení.

Avšak o tom Rina Kramerová samozřejmě vyprávět nemohla.

V duchu se usmál a svezl se ve své židli ještě níž, protože představa, že mu nesahala ani po kotníky, ho nesmírně blažila.

„Proč se vaše poslední knihy odehrávají v Toskánsku?“ otázala se otylá žena s prořídlými vlasy.

„Protože jsem se tam před třemi lety přestěhovala a už to tam docela dobře znám. Vím, jak to voní, když kvete oleandr, rozmarýn a jasmín, když vychází slunce a země je ještě vlhká, když je posekaná tráva a nad zemí se tetelí horký vzduch. Znám zdejší typické zvuky, umím si v duchu vybavit zpěv ptáků, chrochtání divočáků, křik bažantů a vytí vlků. Dokážu se v mysli brouzdat po zdejších horách, tamními lesy, středověkými vesničkami i osaměle stojícími, polorozpadlými hrady. A znám také reakce zdejších lidí na rozličné životní situace. Jen tak dokážu vytvořit tu správnou atmosféru, kterou do svých knih potřebuju.“

Znovu mu na čele vyrazil pot. Takže se přestěhovala do Toskánska. To zatím jen tušil, ale jistě to nevěděl, protože takto explicitně to ještě nikdy neřekla.

V tu chvíli se do diskuse opětovně vložila ona ostýchavá knihovnice, která ji chtěla očividně ukončit a cestou k pultíku začala znovu ševelit do svého mikrofonu.

„Opravdu srdečně děkujeme, paní Kramerová, za velice krásný večer.“ Vtiskla Rině do ruky láhev místního vína a obrátila se k publiku. „Paní Kramerová je samozřejmě připravená vám své knihy podepsat.“

Před řečnickým pultíkem stála záhy nekonečně dlouhá fronta a někteří měli s sebou celé hromádky knih, které chtěli podepsat.

Postavil se na konec fronty. V ruce svíral umolousaný výtisk

Smíchu černého muže. Měl čas.

Před ním čekalo ještě šestatřicet lidí.

Upřel pohled na Rinu Kramerovou. Pozoroval, jak automaticky píše do knihy své jméno a bere si další, načež její pohled rozjasnil chvilkový úsměv.

Už jen osmnáct lidí. Knihovnice před ni postavila sklenku vína. Poděkovala, dala si doušek a pokračovala v podepisování. Bylo víc než zřejmé, že je unavená.

Ještě šest. Zmocnila se ho nervozita. Po šíji mu stékal pot a svědila ho od něj záda.

Psala a psala. Když však vzhlédla a popřála svým čtenářům napínavou četbu, viděl jasně, že už není s to vnímat jejich tváře. Přívětivě se usmála a dívala se skrze ně. Byla prostě už moc unavená.

Nato před ní stanul on. Byl velice blízko. Dělilo je jen asi šedesát centimetrů. Na hlavě měl vlněnou čepici, na nose sluneční brýle, stál nad ní a shora k ní shlížel. Ještě než ho stihla oslovit, spustil: „Dobrý večer, paní Kramerová. Můžete prosím napsat: Děkuji za všechno, Manueli? A samozřejmě váš podpis.“ Poklepal na prázdnou stránku hned vedle jejího portrétu.

„Ma-nu-el. Jak to slyšíte.“

Rina na něj podrážděně pohlédla. „Proč ale ‚děkuji‘?“

„Protože si to přeju. Prosím, pište.“

Sotva znatelně pokrčila rameny a on si z toho vyvodil, že lidé po ní nejspíš neustále chtějí různé bizarní věci. Přesto však napsala, o co ji žádal, a knihu mu vrátila.

„Přeji ještě jednou krásný večer,“ zašeptal. Nepatrně pokývl hlavou, vzal si svou ohmatanou knihu, přitiskl si ji na prsa, otočil se a vykročil. Klestil si cestu ven skrze houf posluchačů, kteří stáli se sklenicí v ruce a pojídali sýrové krekry.

2

Jeho karavan stál na velkém parkovišti naproti knihovně. Seděl ve tmě za volantem a hleděl do noci. V knihovně se ještě svítilo, ale už z ní vycházelo jen málo lidí. Rina Kramerová mezi nimi nebyla.

Čekal a byl stále netrpělivější.

Proč už nejde? Co tam ještě dělá? Nebo ji přehlédl? Pravou nohou si rytmicky podupával do plynového pedálu.

Tak už pojď! křičel nehlasně. Kde jen ksakru můžeš být?

Hned vedle knihovny bylo několik malých hospůdek a restaurací. Možná půjde s knihovnicí ještě na skleničku. Mohl by se posadit někam k nedalekému stolu a třeba zaslechnout pár útržků jejich hovoru.

Konečně se dveře knihovny otevřely a vyšla Rina Kramerová. Za ní se objevil vysoký, malinko prošedivělý muž s širokými rameny a knihovnice, která se u dveří s oběma rozloučila. Rina Kramerová se přívětivě usmála, muž ji vzal kolem ramen a dvojice vykročila napříč přes parkoviště k velkému tmavému SUV. Nastoupili do něj a odjeli.

Manuel si předloktím setřel pot z čela.

Její muž tam byl tentokrát také, už si ho během jejích čtení párkrát všiml, ale sympatický mu nebyl.

Zatraceně! Nejspíš jedou hned do hotelu.

Dnes to byl výjimečný večer. Její poslední autorské čtení.

V danou chvíli už neměl Manuel co na práci.

Přepadl ho splín.

Nastartoval motor a vyrazil ven z města. Pátral po nějakém klidném místě, kde by strávil noc.

O chvíli později karavan zaparkoval hned vedle spolkové silnice na sešlapaném kousku pole. Před pár lety vůz koupil jako ojetinu za dobrou cenu. Byl jeho jediným materiálním vlastnictvím. Byl to jeho domov, poskytoval přístřeší celé jeho existenci a dával mu pocit svobody. Když nepronásledoval Rinu Kramerovou na jejích autorských turné, zdržoval se v kempu Drage nedaleko Hamburku. Moc ho to nestálo, a nehledě na to, že si beztak víc dovolit nemohl, mu život v karavanu bohatě stačil.

Když vypnul motor, tiše hvízdl. Zpod postele vyrazila vyzáblá šedivá krysa, vyskočila na něj a usadila se mu na rameni.

„Ahoj, Toni,“ zašeptal Manuel a podrbal zvíře na břiše, „chybělas mi, drahoušku.“

Toni byla očividně štěstím bez sebe, že je její kamarád a živitel zase doma, a tak po něm radostně poskakovala sem a tam. Nesčetněkrát mu oběhla kolem krku, lezla mu ve vlasech, kousala ho něžně do ušních lalůčků a oběma packami si čistila čumák.

Opatrně vzal knihu s podpisem Riny Kramerové a ještě jednou láskyplně pohladil obálku. Postavil ji do police mírně našikmo, aby bylo dobře vidět na titulní ilustraci. Několik vteřin před ní jen tak stál a usmíval se. Pak otevřel zásuvku a vyjmul z ní román Vdova. Postavil knihu vedle Smíchu černého muže. No ano, to byla její četba v Dinslakenu. Dobře si to pamatoval. Provinění, to četla ve Stuttgartu. Stíny nad Siennou, to byl Mnichov a z Dceřiny zrady předčítala v Hannoveru… Pečlivě na polici poskládal všech dvanáct knih, které Rina Kramerová napsala.

Několik minut na ně hleděl. Byl pyšný. A také naštvaný. Pokaždé, když byla Rina Kramerová na autorském turné, nechával si na její poslední zastávce podepsat knihu, z níž toho času četla. Ani jedinkrát ho nepoznala a netušila, že ji pronásleduje. Neměla nejmenší podezření.

Manuel si nalil asi půl sklenice vody a dal si malý doušek.

„Na tvoje zdraví, Toni,“ prohlásil a v duchu si pomyslel: Ty jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.

„Mám nápad, drahá!“ vypravil ze sebe znenadání. „Co bys řekla tomu, kdybychom si udělali menší výlet a vydali se spolu do Toskánska?“

Toni mu lezla po hlavě.

„Vidím, že jsi nadšená. Tak tedy vyrazíme!“

Manuel cítil, jak se pomalu uklidňuje. Krysa mu nyní zalezla pod svetr, kde si vychutnávala nasládlý pach jeho potu. Vypustila pár bobků a usnula.

Nevadilo mu to. Miloval ji a ona mu jeho lásku oplácela.

Od té doby, co u něj Toni byla, už se necítil sám.

Před půl druhým rokem se posadila vedle kuchyňského dřezu a pustila se do zbytku moučníku. Manuela to nijak nešokovalo. Krysa mu nepřipadala odporná. Právě naopak. Zvíře mu okamžitě přirostlo k srdci a Toni u něj zůstala. Stala se z nich fantastická dvojka.

Když si Toni vybrala za svůj nový domov karavan, Manuel vůbec netušil, kolik jí může být. Pokud se však vezme v úvahu, že krysy se dožívají dva a půl až čtyři roky, tak byl konec jejich přátelství nadohled.

Manuel si ten osudný den nedokázal vůbec představit. Posadil se na postel, vzal Toni do ruky a škrábal ji na břiše.

Po spolkové silnici duněly kolemjedoucí náklaďáky. Nic moc místo, pomyslel si Manuel. Ale což, brzo ráno přece vyráží směr jih.

Otevřel laptop a spustil aplikaci Google Earth.

Italské lokality, které Rina zmiňuje ve svých knihách, se nacházejí v trojúhelníku Florencie, Siena, Arezzo. Nejenže si je všechny vypsal, ale kromě toho si je ještě v aplikaci Google Earth žlutě vyznačil. V mapě se to zanedlouho těmito vyznačenými místy jen hemžilo, protože oblast, v níž se odehrávaly příběhy tří z jejích knih, byla jasně ohraničená. Někde poblíž bude určitě žít i ona, tím si byl docela jistý. V každém rozhovoru stále znovu výslovně zdůrazňovala, že musí místa, o nichž píše, znát, aby jimi mohla bloumat ve svých myšlenkách, takže tam někde se určitě nachází i její bydliště.

A on ji najde. O tom nebylo pochyb. Spisovatelé jsou posedlí představou, že se mohou někam schovat, ale to je jen bohapustá iluze. Když bude chtít, tak si ji najde. Chtít se ukrýt někde hluboko v lesích je romantický sen, ale byla to marná snaha. V románu Vdova psala o tom, že cesta nahoru k domu vede po úzké silnici z Casiny tvořené čtrnácti serpentýnami. To by nemělo být problém najít.

Pátral soustředěně a pozorně. Jezdil po mapě sem a tam, prohlížel si ji z velké výšky a hned nato ji zase zkoumal z co největší blízkosti. Tady! To je ta silnice, která se vine v úzkých serpentýnách vzhůru na vrchol horského masivu. Prudce se mu zrychlil tep. Přiblížil si to a počítal zatáčky. Bylo jich čtrnáct. Vyskočil a začal po karavanu zběsile pobíhat sem a tam.

Přitom se asi dvacetkrát praštil do hlavy.

Doopravdy čtrnáct! No sláva! Možná bydlí právě tam.

Jasně že ji najde! I kdyby ji měl hledat roky. Má nekonečně mnoho času a bude brát v potaz každý, i ten sebemenší detail, na který v Google Earth narazí.

Ve Smíchu černého muže je zmínka o jakési řece a jakémsi jezeru. Vytáhl knihu z police a nalistoval příslušné místo.

… Za jasného počasí bylo ze vsi možné v dálce spatřit jezero, které se třpytilo ve slunečním svitu…

V tom případě to muselo být tady toto jezero. A přímo na jeho břehu stál dům, v němž věznili ono dítě. Z údolí se šlo nejprve do kopce a hustým lesem zase dolů z kopce. Pak musel člověk běžet přes louku, která nebyla nikdy posekaná a v níž se to jen hemžilo hady.

Manuel měl tváře rozpálené doruda, ale při pomyšlení, že se bude muset brouzdat vysokou trávou oné louky, mu přes záda přeběhl mráz.

Údolí našel na mapě raz dva, protože ze vsi vedla do údolí jen jediná cesta, a rovněž potok vinoucí se podél obou domů měl být nápadný. To bude určitě ono.

U východu z údolí se cesta rozbíhala. Levá větev vedla do vesnice, když se tedy chtěl dostat k jezeru, musel se vydat tou pravou. Nepochybně byl na správné stopě. Hustá zeleň byl určitě les a prázdná světlá plocha, která se nacházela hned vedle, byla jistojistě ona hadí louka. Určitě to tak bylo.

Klikatá silnice byla odsud vzdálená jen dvanáct kilometrů vzdušnou čarou.

Avšak řeku ne a ne najít. Krucipísek, kde jen ta řeka může být? A také po potoku, jenž se vinul údolím, nikde ani stopa. Začalo mu bušit srdce a cítil, jak mu stoupá krevní tlak, avšak snažil se uklidňovat tím, že v Google Earth nebylo možné potoky téměř nikdy zřetelně vidět a že nebyly popsány. Měl by se raději zaměřit na to jezero.

Posouval mapou stále hektičtěji sem a tam. Tady! Tady byl dlouhý stín. To bude ten velký cypřiš, o němž psala. Přesně tak. A tady začínala cesta k propasti. Nejspíš se mu podaří najít i onen hrad, jenž se nachází malý kousek odsud. Po něm se ale bude pídit až pak. Teď ho zajímalo to jezero.

Cítil, že mu nervozita brání v soustředění.

Vstal tedy, napil se ještě vody a pokračoval v pátrání. Uběhlo několik minut.

Konečně! Byl u cíle. Manuel si v duchu pogratuloval. Dokázal na břehu dokonce rozeznat i dům. Jen jeden osamocený dům. Vězení pro dítě. Nebo snad její bydliště?

V žilách mu proudilo příjemné teplo. Takovou měl radost.

Nyní rozeznával dokonce i košatý cedr u severní stěny domu. Když člověk věděl, že tam je, jasně ho viděl.

To bylo fantastické.

Manuel si svlékl svetr, jenž byl už zase skrz naskrz propocený. Toni slabě zapískala a schovala se za záclony.

Okna karavanu byla od jeho dechu orosená.

Vzal Toni do ruky a foukl jí na čumák svůj horký dech. To ji zklidnilo.

Musel prověřit spoustu míst. Nebylo si ale na co stěžovat, protože během dlouhých večerů v karavanu neměl stejně nic lepšího na práci.

Ve Stínech nad Sienou psala o domě ležícím daleko od silnice, k němuž se bylo možné dostat jen po dlouhém pěším pochodu. Malý domek uprostřed lesů bez elektřiny, bez vody a bez mobilního signálu.

Hledal tu silnici. Měla vést z Fionina kolem zchátralého hradu, načež se úzká asfaltka měla ubírat vzhůru mezi vinicemi až k jakési kapličce. Odtud odbočovala polní cesta doprava a vedla lesem kolem několika prkenných budek. Na dalším rozcestí se člověk neměl dát žádnou z obou rozbíhajících se cest, ale měl vykročit napravo do křovinatého podrostu, vystoupat nahoru po kamenném terasovitém stoupání, až by konečně dospěl k starému, osamělému, začarovanému domu.

Manuel hledal a byl stále roztěkanější. Bloudil po polních cestách. Ne, tady to být nemohlo, tady je moc dlouhá rovinka, na oné cestě mělo být víc zatáček. Jezdil kurzorem sem a tam, doprava a doleva, nahoru a dolů, až začal pomalu propadat zoufalství. Pot mu stékal do obličeje. Vyskočil a pobíhal v nevelkém prostoru karavanu, kde mohl člověk udělat všeho všudy jen pár kroků, sem a tam jako tygr v kleci. Nakonec se zase posadil, a když už byl skoro na dně, tak tu kapličku i ten les konečně našel. Dokázal matně rozeznat dokonce i ty prkenné budky, pravděpodobně provizorní přístřešky pro lovce, a byl radostí bez sebe.

Pomalu dál posouval mapu, hledal osamocenou chatrč mimo veškeré cesty a nakonec ji objevil.

Ano, to musí být ono. Sem se uchýlila ta nymfomanka, hlavní postava jednoho jejího románu. Tam se setkávala s muži a na požádání jim dělala roznožku.

Všude se podívá a všechno si prohlédne. Na každém z těch míst si položí otázku, co tam bylo vymyšleno.

Najednou se na obrazovce objevil nejasný stín. Nejprve to byla jen slabá, neurčitá, našedlá čára, pak se ale zadíval pozorněji a zvětšil měřítko, až dokud si nebyl naprosto jistý.

To byl sloup elektrického vedení. Sice jen malý, ale přece jen pitomý, mizerný sloup elektrického vedení. Hned vedle domu. Měřil, jak je daleko. Sloup nestál ani patnáct metrů od domu.

Vzápětí se ho zmocnil neovladatelný záchvat hněvu. Psala, že v domě není elektřina. Tak to tedy nebyla pravda. Praštil do stolu. Byla to lhářka. Teď nemohl přestat, musel pokračovat. Prověřit všechna místa, která popisovala ve svých knihách. Bylo to důležité. Musel to zkontrolovat, i kdyby na tom měl pracovat celou noc.

3

„Jsi nějak podezřele zticha,“ prohodila tázavě, když nastupovali do auta.

Eckart se kousl do rtů. „To s tou hloupou husou a s tím jejím mobilem, to byl fakt vrchol. Nechápu to! Zkazila tím celý večer. A ještě k tomu v té pasáži!“

„Ale jdi. Takové věci se občas dějí. Daň za možnost vystupovat naživo.“ Položila mu ruku kolem ramen. „V první chvíli jsem si také myslela, že mě omyjou. Ale teď už je to jedno. Máme padla. To bylo moje poslední čtení. Máme prázdniny!“

„Ty máš prázdniny. Já ne.“ Nastartoval motor.

A pak na to musela zase myslet. Za pár dní odjede do Paříže a tři měsíce bude točit. Bude režírovat sentimentální milostný seriál na Seině, kde budou emoce, bolest, špetka zločinu a velká spousta pestrých obrázků.

A jako obvykle tam s ním měla být i Anja, jeho asistentka režie s lesklými, hladkými, černými vlasy a bujným poprsím, kterou už tři roky oprašoval. Začalo to při natáčení filmu podle předlohy Rosamunde Pilcherové a pak to pokračovalo, protože byla angažovaná jako asistentka v každé jeho produkci.

Trvalo to už tři roky a jí to lámalo srdce, ačkoliv se během dlouhých nočních hovorů dohodli, že si každý bude dělat, co chce.

Jeden se ale může zavázat k lecčemu. Prostě se s tím nedokázala smířit.

K hotelu jeli mlčky. Eckart ani nehlesnul. Po chvíli ho oslovila: „Nemysli pořád na ten pitomej telefon! Jinak se to čtení ale vcelku povedlo, nemyslíš?“

Eckart přikývl. „Jasně. Ty za to přece nemůžeš.“

„Proč jsi mi hned, jak jsem začala podepisovat, nepřinesl sklenici vína?“

„Protože tam bylo prostě moc narváno. Nebudeš mi to věřit, chtěl jsem ti jednu přinést, ale nešlo to. Prostě jsem se tou tlačenicí neprodral.“

„To je k nevíře!“

„Taky myslím. Ale ten telefon ti zkazil tvoji nejlepší scénu.“

„Prosím tě, Eckarte, dej už s tím pokoj. Jestli se kvůli tomu má někdo rozčilovat, tak jsem to já. Tak toho nech. Nepřipomínej mi to pořád. Bylo to vydařené zakončení turné s drobnou vadou na kráse. Hotovo. Tečka.“

„Když to tak vidíš, prosím.“

„Ty se domníváš, že má smysl se kvůli tomu ještě několik hodin dál durdit?“

„To ne. Ale přesto.“ Eckart se odmlčel. Cestou do hotelu už nepromluvil.

Eckart vešel do hotelového pokoje, vložil plastovou kartu do kartového spínače, aby se v pokoji a koupelně rozsvítilo, sundal si sako, pověsil ho do skříně, šel na záchod, opláchl se, osušil si ruce, přešel pokoj, dvakrát hlasitě kýchnul, otevřel dveře na balkon, vyšel ven, půl minuty tam stál, ještě pětkrát kýchnul, vrátil se dovnitř, dveře na balkon ale nechal otevřené, přistoupil ke stolu, popadl balíček papírových kapesníčků, vysmrkal se, nacpal použitý kapesník do levé přední kapsy svých džínů, zapnul televizor, vyndal pivo z minibaru, nohou zavřel dveře od lednice, otevřel si pivo, vypil pár doušků, položil ho na noční stolek, zul si boty, skácel se na postel, popadl dálkový ovladač a začal surfovat televizními kanály.

Přihlížela tomu snad už stokrát, ale nikdy tak mlčky a s takovým pohoršením. Eckart se choval, jako by v místnosti nebyla. Vůbec si jí nevšímal. Celou dobu o ni nezavadil pohledem.

„To už jsi vyčerpal svou denní nadílku slov?“ zeptala se posléze.

Neodpověděl.

Její pohled zabloudil do koupelny, kde bylo zrcadlo. Měla popelavý obličej a její oční stíny působily rozmazaným a umolousaným dojmem. Proto pohled hned zase odvrátila.

Nejspíš už byl myšlenkami v Paříži.

Rina se natáhla na postel. Sledovala kanál, který zvolil, aniž by z vysílání cokoliv vnímala. Vlastně ji ani nezajímalo.

„Odjedeme ráno do Itálie, nebo zůstaneme ještě jeden den v Německu?“

Eckart pokrčil rameny. „Nevím. Mě neláká ani jedno.“

„No sláva. To nám alespoň usnadní rozhodování.“

„Možná bych měl hned odletět do Paříže,“ řekl, aniž přitom odtrhl pohled od televize. „Musím ještě udělat hromadu příprav.“

„A taky si zasouložit.“

Po krátké odmlce Eckart opáčil: „Třeba. Ale třeba také ne.“

„Styděla bych se něco takového přiznat.“

„Ty možná, já ne.“

„Jak to vypadá s Anjou?“

„Je mojí asistentkou režie. Jako vždycky. Na tom se nic nezměnilo.“

Tušil, jak ji asi trápí, když vysedává v Itálii na té své hoře a každý den si představuje, co se odehrává při natáčení, na place nebo pak v hotelu.

Snažila se potlačit slzy.

„Možná bude opravdu lepší, když odletíš co nejdřív,“ prohlásila. Předloktím si otřela tvář, aby si nevšiml, že pláče, a zavřela oči.

Druhý den ráno byl Eckart jako vyměněný.

Zatímco se tlustými závěsy dralo do místnosti světlo a Rina se v polospánku obracela z jedné strany na druhou a začínala zápasit s přikrývkou, Eckart jí položil ruku kolem ramen, jako by jí tím chtěl sdělit, že má zůstat chvilku ležet a malinko si ještě odpočinout.

Okamžitě se zklidnila. Neodvažovala se pohnout, nechtěla ho rušit. Přála si, aby si mohl vychutnat poslední skomírající záchvěvy svého snu.

Svědilo jí na spánku. Bylo to stále nesnesitelnější, až to už nevydržela. Vymanila se ze sevření jeho těžké paže a poškrábala se na hlavě. Vyskočila z postele a běžela do koupelny. Když se vrátila do pokoje, mrkal na ni a usmíval se. „Vyspala ses dobře, drahá?“

„Ušlo to.“ To bylo pro něj typické. Nastal blažený nový den a po špatné náladě ze včerejšího večera nebylo ani stopy. Zmizela jakoby mávnutím kouzelného proutku. Jako by tu ani nikdy nebyla. Nehodlal o tom mluvit, každý svůj nový den začínal jako úplně nový člověk, jako by mu přes noc pokaždé v hlavě někdo vymazal pevný disk.

Možná to byla přednost. Tak člověk alespoň nikdy nemohl říct něco, čeho by později litoval. Všechno zůstávalo věčně nevyřčené a viselo jakoby ve stavu beztíže. Hádky a potíže existovaly jen v myšlenkách a postupně se rozplývaly v pocitu blaženosti.

Spokojeně zívl. „Roztáhni závěsy. Chci se podívat, jaké je počasí.

Rina rozhrnula záclony a otevřela dveře na balkon. „Vypadá to, že bude hezky. Už teď je příjemně teplo.“

„Pojď ke mně!“

Vydala se k němu. Ještě velmi zdráhavě a nejistě. Co po ní vůbec chce?

Přitáhl si ji k sobě na postel, zajel jí rukou pod košili a něžně jí škrábal na zádech.

Svíjela se jako malé kotě. Nejradši by vrněla.

„Pojedeš se mnou na týden do Itálie?“ zeptala se tichým a něžným hlasem. „Máš přece ještě trochu času.“

„To ano, ale musím ještě taky spoustu věcí zařídit. To jsem chtěl udělat z Německa.“

„Eckarte, prosím! Víš přece, že přijede Fabian. Jinak se s ním vůbec neuvidíš.“

Eckart si prohrábl vlasy a asi na dvě vteřiny se zamyslel.

„Tak dobrá.“ Působil naprosto uvolněně. „Máš pravdu. Chci se vidět s Fabianem. Pojeďme tedy do Itálie. Hned po snídani. A víš ty co? Už se těším na báječné letní noci na terase.“

Přitáhl si ji k sobě a políbil na čelo.

Tenhle chlap byl pro ni už skoro dvacet let naprostou záhadou.

4

Manuel nespal ani tři hodiny, když ho probudil příšerný virvál. Slyšel, jak kdosi buší do boku karavanu.

Bezděčně sebou trhnul, celý se schoulil do sebe, hlavu zastrčil mezi ramena a rozespale se podíval na radiobudík. Půl sedmé.

Vstal a opatrně otevřel dveře.

Před ním se tyčil jakýsi sedlák, který ještě jednou ze všech sil praštil otevřenou dlaní do jeho vozu. „Tohle tady není žádný kemp, ale můj pozemek!“ křičel s obličejem zbrázděným hněvem. „Okamžitě zmizte! Fofrem, jinak volám policii!“

Stačily jen tři vteřiny a Manuelovi bylo všechno jasné. Viděl před sebou rozčílenou grimasu cholerického sedláka, který byl podle všeho nekonečně frustrovaný, nejspíš ze sebe už tři roky nestáhl tu svoji umaštěnou vestu a ty svoje smradlavé gumáky a teď chtěl dělat jenom potíže.

Manuel se chlácholivě usmál a spustil: „To mě ale mrzí! To je soukromý pozemek? To jsem netušil. Přijměte prosím mou omluvu. Pokud si to přejete, tak samozřejmě ihned odjedu.“ Tím vzal tomu rozběsněnému sedlákovi veškerý vítr z plachet. Ten nevěděl, co na to říct, a tak jen supěl.

„Je tady snad někde nějaká cedule?“ pokračoval Manuel.

„Nikde jsem ji neviděl. Proboha, to je tak trapné. Ale nedělejte si starosti, za deset minut budu pryč.“

„Dobrá, dobrá,“ blekotal sedlák, „já jen… Každý si přece nemůže dělat, co chce… Kam bychom přišli, kdyby tady všichni parkovali?“

„V tom s vámi naprosto souhlasím. Je mi to nesmírně líto.“ Manuel zabouchl dveře.

„To je ale hňup!“ procedil mezi zuby, vztekle si prohrábl zamaštěné vlasy a praštil pěstí do sedadla spolujezdce. „Jen pojď! Zkus sem ještě jednou vkročit a já ti z tlamy povyrážím všechny zuby, ty nechutnej malej sráči!“

Včera večer přejížděl nedaleko odsud malý most a hodlal se tam oholit a pořádně omýt v potoce a možná si i v tekoucí vodě přeprat pár triček. Z toho ale nic nebude, protože tady ten sráč nedokáže přenýst přes srdce, když se někdo na pár hodin postaví na to jeho sešlapaný, seschlý a ladem ležící pole. To je ale hňup!

Zachrochtal a sklopil postel. Dával přitom pozor, aby nechtěně nerozmáčkl Toni. Všiml si zároveň, že na silnici už vládne příšerný provoz.

Přiběhla Toni a stulila se mu mezi stehna. Hladil ji po hlavě. Cestou do Toskánska si dá na čas. Nebylo kam spěchat.

V jeho životě nebylo nikdy kam spěchat.

S jedinou výjimkou toho debilního rádce tety Eriky, který vycházel v jednom žurnálu pro ženy. Každý týden ho jeho redaktorka Iris otravovala s dopisy čtenářek, na které musel odpovídat. Pokaždé se to dělo ve spěchu, úplně na poslední chvíli. V oné redakci neustále vládl takový shon, jako by šlo o život. Měl toho plný zuby, sotva to dokázal snášet, ale vydělávalo mu to chleba. To málo, co potřeboval ve svém karavanu k živobytí, se mu dostávalo jen díky tomu, že byl tetou Erikou a odpovídal na dotazy typu: Před dvěma lety mi byla vyoperována děloha. Od té doby se mnou můj manžel nechce mít sex. Co mám dělat? Nebo: Můj manžel je násilník. Zneužívá mě a bije. Když mu ale pohrozím odchodem, vyhrožuje mi sebevraždou…

Manuel si povzdechl. Začátkem příštího týdne bude Iris zase volat.

Alespoň měl ale dost času. Pokud měl telefonní signál a internetové spojení, mohl jet, kam ho jen napadalo, a drahá Iris mohla v klidu spát, protože tak mohl trousit své rozumy k problémům čtenářek.

Rina Kramerová mu neuteče. Na své internetové stránce se svěřila, že se už nemůže dočkat, až bude po svém posledním čtení zase moct odjet do Itálie a pustit se do práce na novém románu. Jaká nádhera! Bude tam také a rozhodně to nebude jen na dva tři dny.

Jeho život se měl co nevidět změnit. Cítil to v kostech. Posadil Toni na lavici vedle stolu.

Otevřel lednici, vyndal z ní láhev vody, energetický nápoj, minisalámek a jablko. Omyl jablko zběžně pod tekoucí vodou, otřel ho, lehkým kopnutím zavřel dveře ledničky, posadil se za volant a vyrazil na cestu.

5

Po dvanáctihodinové jízdě dorazili k svému venkovskému sídlu v Toskánsku jménem Stradella. Rina si užívala každý jeden okamžik svého autorského turné, ale teď byla ráda, že už je doma. Konečně klid a pokoj. Bude mít čas zamyslet se nad svým dalším románem.

Eckart se po cestě choval velice tiše. Když řídila Rina, četl noviny nebo spal. Skoro se spolu nebavili, ale nejspíš už ani nebylo o čem. Situace byla jasná. Eckart odletí za týden do Paříže, kde bude natáčet televizní seriál, a spolu s ním tam bude i jeho asistentka režie a zároveň milenka Anja.

A ona začne možná na Stradelle zase psát a bude si užívat léto se svým jedenáctiletým synem Fabianem. Když u toho Eckart nebude, bude to jen jeho vina. A popravdě, když se Fabian vracíval domů na velikonoční, letní, podzimní nebo zimní prázdniny, býval u toho Eckart jen málokdy. Obvykle mu do toho vlezlo nějaké natáčení a práce byla pro něj vždycky důležitější nežli Fabianovy prázdniny.

Fabian navštěvoval exkluzivní internátní školu v Meklenbursku-Předním Pomořansku na pobřeží jezera Müritz, kterou měl ze srdce a vroucně rád. Měl tam spoustu kamarádů, mohl se věnovat plachtění, tenisu, plavání a hraní v kapele. Toho času byl jako obvykle během prvního prázdninového týdne na návštěvě u babičky v Rosenheimu, ale za několik dní přijede domů. Jakmile zase poběží internet, hodlá se podívat na nějaký šikovný vlakový spoj z Mnichova do Florencie.

Eckart seděl za volantem a Rina tiskla dálkový ovladač, s jehož pomocí se jakoby silou nějaké neviditelné ruky otevírala vysoká kovaná železná vrata hlídaná videokamerami, která se za nimi zase automaticky zavřela.

Ubírali se po klikaté štěrkové cestě k hlavní budově, která skoro až skromně vystupovala zpoza živých plotů tvořených keři rozmarýnu, levandulí a ibišků.

Jsem doma, pomyslela si Rina, konečně zase doma. Ať si Eckart klidně létá sem tam a klátí ženy jako na běžícím pásu, mně je to volné, tady mám své hnízdečko, tady mě nikdo nemůže vyvést z míry, tady se cítím bezpečně a dokonale skrytá před světem.

Eckart jel pomalu, rozhlížel se doleva i doprava, zastavil u skříňky s alarmem a jeho výraz byl stále bezútěšnější.

„Musel bych tu nejmíň měsíc běhat se sekačkou, abych to tu dal do pořádku,“ prohlásil. „To je šílenství. Z toho by se jeden zbláznil. Sotva sem přijedu a vidím jen samou práci.“

„To máš pravdu, to by bylo báječné. Kolem nás je úplná džungle.“

„Tak si na to někoho najmi. To by snad šlo, ne? Já potřebuju točit film, a ne tady dělat pomocné práce.“

„To je jasné,“ odvětila a snažila se, aby to nevyznělo ironicky.

Ten pohled ji také deprimoval. Plevel vyrážel do výšky a bazén byl pokrytý řasami a zbarvený dozelena. Věděla, že dokud bude kolem vládnout takový chaos, nebude se moct pustit do psaní.

Ale Eckart se přece hodlá zdržet ještě týden. Možná se mu přece jen podaří dát to či ono do pořádku. A to přestože se mu do toho nechce.

Vystoupala po vnějším schodišti až na portiko a na okamžik tam zůstala stát. Výhled na zalesněné toskánské pahorky a maličké středověké vesničky táhnoucí se až k Sieně byl jednoduše úchvatný a jí to na okamžik dojalo. Taková nádhera, pomyslela si, a mně je dopřáno tu žít. Větší štěstí snad už člověk ani mít nemůže.

Poté odemkla dveře obrovské obytné kuchyně, která byla středobodem celého domu.

Ačkoliv byla mimo domov jenom tři týdny, v domě to bylo cítit ztuchlinou, vlhkostí a nahnilým česnekem.

Rina otevřela všechna okna a všechny dveře a prohmátla každičkou hlavičku česneku, která visela před okny. Ty zapáchající a měkké vyhodila do odpadkového koše. Dokonce i jeden citron byl potažený zelenou plísní.

Pak si otevřela láhev vína.

„Posaď se ke mně,“ vyzvala Eckarta, když dorazil se svým kufrem nahoru do kuchyně, „pojďme si spolu nejdřív přiťuknout. Není skvělé, že jsme tu zase spolu? To přece nebývá tak často.“

„Ovšem,“ přitakal. Nic víc neřekl.

„Moc pracuješ.“

„Nezačínej, prosím tě, už zase.“

Odmlčela se. Všimla si, jak strnule a křečovitě sedí. Stradella už dávno nebyla středobodem jeho života. V myšlenkách už byl doma někde jinde a ona neměla tušení kde. Prokluzoval jí mezi prsty.

„Nemáš hlad?“ zeptala se. Zavrtěl hlavou.

„Nemám uvařit špagety?“ Tentokrát přikývl.

Pokoušela se ignorovat zápach shnilého česneku, jenž byl v kuchyni stále ještě cítit, a začala ze svých skromných zásob připravovat něco na zub.

Eckart stál na portiku s rukama v kapsách a pozoroval, jak za horami zachází slunce.

„Na co myslíš?“ zeptala se nahlas, aby ji z venku slyšel.

„Na nic.“

Hleděl do dálky a ona si říkala, jestli nemyslí na Anju. Jestli po ní netouží a už se nemůže dočkat, až bude v Paříži. Připadala si přitom jako nějaká husa, která mu vaří špagety a pokouší se prakticky z ničeho vyčarovat omáčku.

Zazvonil mobil.

„Pohlídej těstoviny, už se vaří dvě minuty,“ požádala ho Rina a zvedla telefon. „Pronto? – Ach to jsi ty. Něco se děje?“

Naznačila Eckartovi, že volá její matka, a vyšla s mobilem ven, kde byl lepší signál.

Když se vrátila, byly špagety už dávno hotové. „Matka říkala, že měla odpoledne šálek kávy s otcem Johannesem. Zmínila se, že Fabian má za pár dní odjet za námi do Itálie vlakem. Nato jí otec Johannes sdělil, že ráno jedou s bratrem Sebastianem do Říma. Pojedou minibusem s chlapci, jimž byla právě udělena svátost biřmování. Bezpochyby veselá parta. Fabianovi by se určitě líbilo, kdyby mohl jet s nimi, a na zpáteční cestě ho k nám otec Johannes odvezl. Nebyla by to pro něj žádná velká zajížďka, protože se hodlají tak jako tak vracet přes Sienu. Podle mě je to báječný nápad, mnohem lepší, než kdyby Fabian hodiny dřepěl sám ve vlaku. Kromě toho se podívá do Říma. To je přece bezva!“

„Myslel jsem, žes mu dávno zarezervovala letenku. Měl jsem za to, že sem poletí.“

„Ne, nic takového jsem neudělala, protože, jak si možná ještě vzpomínáš, nevěděli jsme, jestli v Německu nezůstaneme o dva nebo tři dny déle,“ odvětila ostrým tónem. „Uvažovali jsme, že bychom na pár dní odjeli k Baltu.“ Samozřejmě to všechno věděl, ale přesto si nemohl pomoct, aby ji nepřímo obvinil, a nyní samozřejmě mlčel.

„Řekla jsem matce, že může Fabiana spolu s těmi chlapci klidně poslat,“ prohlásila, když ohřívala rajčatovou omáčku.

„Ksakru, na co? Cesta letadlem by byla snazší, rychlejší a určitě i mnohem bezpečnější. Teď právě jsem tady. Mohl by přijet už zítra ráno. Nebo pozítří. Ale ne, on se musí zúčastnit toho nesmyslného výletu do Říma, abych ho viděl ještě míň. Pověz matce, že je to pěkná kravina.“

„To, že na něj máš tak málo času, není jeho, ale tvoje vina. A podívat se do Říma je jedinečná příležitost. Myslím, že se mají dokonce zúčastnit audience s papežem.“

„Ušetři mne prosím celé té náboženské maškarády. Má jet s biřmovanci, které vůbec nezná. A s farářem, jehož zase neznám já a jemuž nevěřím ani co by se za nehet vlezlo. Nebo ty ho snad znáš?“

„Ne, ale…“

„Co ale?“

„Podle toho, co mi říkala matka, je v pořádku. Údajně velice milý člověk.“

Eckart supěl vzteky. „Podle mě to není vůbec nutné. A navíc je to celé zdlouhavé, pomalé a naprosto pitomé. Odřekni to.“

„Já jí to ale už slíbila a nehodlám teď ze sebe dělat blázna. Když to chceš zrušit, tak to udělej sám. Jsi tu pár dní v roce, ale všechno se musí točit jen kolem tebe. To přece nejde. Ale prosím! Tak zvedni telefon a vysvětli mé matce a Fabianovi, proč nemůže jet s těmi dětmi do Říma. Vím, že se na to těší. Ale dobrá, udělej to! Já to udělat nehodlám. Já od toho dávám ruce pryč.“

Eckart ztichl. „Jak mi to jde na nervy. Celej ten katolickej cirkus.“

„Nejde o žádný cirkus. Několik dětí prostě jede do Říma, aby se zúčastnily audience s papežem. A to je bezpochyby mimořádný zážitek. Dokonce už jen cesta do Říma je mimořádný zážitek. Vůbec nechápu, co proti tomu máš. Mám obavy, že začínáš bláznit a vidíš strašáky tam, kde žádný nejsou.“

„Máš pravdu, Fabian měl pro tyhle maškarády s pestrobarevnými hábity a nekonečným vyzpěvováním vždycky slabost.“

„Jen ho nech. To mu nemůže uškodit.“

Eckart zmlknul. Debata tím pro něj skončila. Tvářil se dotčeně, nezdálo se však, že by se chystal volat babičce Martě, aby celý ten podnik odpískal.

Rina si uvědomovala, že momentálně není radno zkoušet ho oslovit. Mohl vybouchnout, ale ona to přesto udělala.

„Fabian přijede tedy v úterý. To znamená, že na sebe budete mít jen pár dní.“

„Kdoví.“ Zamířil ke sporáku a ochutnal omáčku. „Chutná to mdle. Dřív jsi to dělala nějak jinak.“

Hodil lžíci do dřezu, vyšel znovu ven na portiko a zahleděl se do dálky.

„Až Fabian přijede, možná tu ještě budu. A možná už ne.

V každém případě se mi ale po něm ukrutně stýská.“ Rina mlčela.

Po ní se mu nestýská. Už dlouho ne.

6

Byl to poslední Fabianův den u babičky v Rosenheimu.

Snídaně stála na stole. Pro Fabiana byly nachystány toust s Nutellou a velký hrnek kakaa. Nemohl se dočkat, až se do toho bude moct pustit, ale musel počkat na babičku. Ta se odmlčela, hluboce se nadechla, usmála se, ještě jednou Fabianovi stiskla ruku a pronesla: „Dobrou chuť, drahoušku.“

Teď se do toho konečně mohl pustit. V internátu byla Nutella jen zřídka, protože podle vychovatelů se po ní tloustlo a člověk se pak nemohl dobře věnovat sportu, ale u babičky Marty byla Nutella každý den, a tak byla pro Fabiana snídaně nejoblíbenějším jídlem dne.

„Tak copak budeme dneska dělat, ty moje zlatíčko? Dnes, kdy jsme spolu naposled?“ zeptala se babička a ukousla si z toustu namazaného bylinkovým tvarohem, jenž páchl po česneku. Fabian se snažil vyhýbat babiččiným ústům, aby se mu z jejího dechu nezvedl žaludek.

„Dopoledne bych si chtěl trochu pohrát na počítači a pak bych si rád zarybařil na Innu,“ odvětil.

„Dobrá. Jak si přeješ.“

Babička si nalila kávu a Fabian opatrně popíjel kakao, aby se nepobryndal, protože na stole byl ubrus, do něhož babička vyšila bezpočet malých kytiček, což jí muselo trvat celá léta. Jinak byt vypadal jako obchod s liturgickými předměty, což mu připadalo nesmírně krásné a vzrušující. Bylo to tak jiné než u rodičů. Všude se to třpytilo a lesklo, odevšad visely blýskající se růžence a po zdech byly rozvěšené svaté obrázky ve zlatých rámečcích. Na příborníku a v policích vestavěné skříně v obývacím pokoji stály nedohořelé velikonoční svíčky z posledních deseti let. Byly velké, malé, tlusté i tenké a na všech byly letopočty vyvedené ve zlatém písmu.

„Proč tu máš všechny ty nedohořelé svíčky?“ zeptal se Fabian.

Marta na něj dlouze mlčky pohlédla a posléze odpověděla: „Je mi smutno, když svíčky hoří a já jsem sama. To se těžko snáší. Tak je raději zhasnu. A já jsem skoro pořád sama, rozumíš?“

Fabian přikývl a pohlédl na svůj talíř.

„Když je člověk sám, tak je lepší, když je zapnutá televize.“ Fabian znovu přikývl. Tomu dobře rozuměl.

K Vánocům babičce také věnoval jeden malý růženec z falešných bílých perel, jehož si Marta obzvlášť cenila a o němž často prohlašovala, že je jejím nejhezčím.

Martinou největší pýchou však byla asi třicet centimetrů vysoká vyřezávaná, ručně vymalovaná madona, která se zlatě třpytila ve slunečním svitu. Právě kolem jejího krku pověsila Marta svůj nejcennější růženec z alabastru. Měla vyhrazené místo v malém výklenku ve stěně a každé ráno před ní stála kytice čerstvých květin.

Fabianovi připadala neobyčejně krásná. „Až umřeš, tak tu madonu po tobě zdědím,“ řekl Fabian před pár lety babičce. Rozesmála se a odvětila: „Přirozeně, srdíčko, bude tvoje. Můžeš se spolehnout.“

Nakonec to ale málem dopadlo úplně jinak.

Stalo se to v dubnu 2010. Fabian měl narozeniny a babička Marta kvůli tomu přijela do Buchholze in der Nordheide, kde v té době rodina Kramerových ještě bydlívala.

Eckartovi šla její návštěva sice příšerně na nervy, ale snažil se kvůli Fabianovi a Rině chovat co možná nejpříkladněji a pokoušel se s babičkou Martou nepohádat.

Protože to bylo Fabianovo největší přání, vypravila se celá rodina ráno v den jeho narozenin do zábavního parku Hyde Park. Fabian si skoro ani neuměl představit, že se bude moct celý den vozit na jakémkoliv kolotoči a dělat si, co ho jen napadne. Chtěl rodičům i babičce dokázat, jak je odvážný.

Odpoledne byl s babičkou v Domě hrůzy, a i když měl příšerný strach, ani jedenkrát nezakřičel. Poté se s taťkou projel na kolotoči a dal si svou oblíbenou cukrovou vatu.

V poledne si dopřál opékanou klobásu s houskou a tak to šlo dál a dál.

„Co bys řekl tomu svézt se na řetízkovém kolotoči?“ zeptala se babička.

„Ach ne,“ odmítl Fabian, protože mu to připadalo jako příšerně nudná záležitost.

„Za mých mladých let se mi to zdálo jako ta nejbáječnější věc. Člověk si tak krásně letěl… to se nedá popsat,“ namítla babička. „Nechtěl bys to přece jen zkusit?“

Jen kvůli ní Fabian konečně svolil: „Dobrá tedy, pro mě za mě. A pojedeš se mnou?“

„Já už bych to asi nezvládla,“ odvětila babička. „Jeď sám. Je to velká švanda.“

Fabian přikývl a babička ho posadila do sedačky, zkontrolovala, zda je dobře připoutaný, sešla dolů a asi za půl minuty se kolotoč roztočil. To bylo doprovázeno hlasitým vřeštěním šlágru Blue Bayou.

Fabianovi rodiče i babička s úsměvem přihlíželi, jak kolotoč pomalu nabírá rychlost, točil se stále rychleji a rychleji a jeho sedačky létaly ve stále větší a větší výšce.

Eckart stál po boku své ženy s oběma rukama na jejích ramenou a vtiskl jí polibek na spánek.

Během následného vyšetřování se nezjistilo, jestli se bezpečnostní řetízek uvolnil sám od sebe, zda babička skutečně zavřela jeho karabinu nebo si ji Fabian úmyslně či bezděčně neuvolnil sám.

Babička Marta každopádně viděla, jak její milovaný vnouček během letu zcela nevysvětlitelně vypadl ze své sedačky. Žádný řetěz, žádné zabezpečení ho podle všeho nezadržely. Klouzal stále níž a níž, nedokázal se už udržet a nakonec sletěl z kolotoče na zem. Působilo to naprosto nereálně. Zdálo se jí, že mu jeho blonďaté vlasy vlají ve větru a že ho vidí, jak se během svého letu do věčnosti usmívá.

Výkřiky ji vrátily zpět do reality.

Fabian dopadl na zem pět metrů od ní před pokladnu autodromu. Lidé ječeli. Hudba ztichla. Řetízkový kolotoč se pomalu, jen velice pomalu přestával točit. Marta a rodiče běželi k místu, kde se ve chvilce shromáždil dav lidí.

A tam ho našli. Vypadal jako loutka, kterou někdo během nějakého pokusu vymrštil do výšky a s níž se vůbec nic nestalo. Neměl totiž na sobě sebemenší známky zranění.

Martě se nesmírně ulevilo.

Pak si ale všimla, jak Fabianovi teče z uší krev. A slyšela, jak její dcera křičí.

Rina v panice ječela jako šílená. Babičce Martě stékaly po tvářích slzy.

Věnovala Fabianovi k narozeninám výlet do Hyde Parku. Přemluvila ho k jízdě na řetízkovém kolotoči. Byla to její vina. Nikdy si to neodpustí.

Babička nepřítomně vnímala, jak Eckart bere Rinu do náručí. „První pomoc už je na cestě,“ zašeptal, poklekl a pohladil po vlasech onu loutku, jíž se z uší řinula krev.

Marta viděla, jak mu po Fabianově tričku stékají slzy.

Rina zůstala stát. Neklekla si, protože se bála svého syna dotknout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukradené myšlenky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.