NICHOLAS EAMES

KRÁLOVÉ WYLDU

BRNO 2019

Kings of the Wyld

Copyright © 2017 by Nicholas Eames

This edition published by arrangement

with Orbit, New York, USA

All rights reserved

Cover illustration © Richard Anderson

Map by Tim Paul Illustration

Translation © Michaela Šprtová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-871-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-872-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-873-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

Duch u cesty

KAPITOLA DRUHÁ

Rose

KAPITOLA TŘETÍ

Dobrý chlap

KAPITOLA ČTVRTÁ

Hurá na cestu

KAPITOLA PÁTÁ

Kamení, ponožky a sendviče

KAPITOLA ŠESTÁ

Průvod příšer

KAPITOLA SEDMÁ

Koupání se žraloky

KAPITOLA OSMÁ

Vellichor

KAPITOLA DEVÁTÁ

Heathenův dotek

KAPITOLA DESÁTÁ

V říši za zrcadlem

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Král paroháč

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Dvorská rada

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Kníže z Endlandu

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Rozloučení s králem

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Snídaně se zloději

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Hadi a lvi

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Pětidvoří

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Vše, co se třpytí

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Gorgonini hosté

KAPITOLA DVACÁTÁ

Duše v kameni

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Bouřlivý dům

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Maxithon

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Zrozen k zabíjení

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Noční let

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Poklady různého užití

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Umrlec v místnosti

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Odměna

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Larkspur

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Let

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Temná hvězda

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Procházka Wyldem

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Bubny, drogy a sny

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Masožrout

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Naděje v plamenech

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Rada kanibalů

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Bloudění

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Sběrač

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Tamarat

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Duch pod kůží

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Skořicový dým

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Venku z lesa

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Bardi a rozbité misky

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Mrazivá cesta

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Hrob v oblacích

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Snílkova píseň

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Vysvobození

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Nové ruce, staří přátelé

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

Bludiště z ohně a kamení

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Nesmrtelnost

KAPITOLA PADESÁTÁ

Bitva skupin

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

Syn Podzimu

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

Trocha pitomého štěstí

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

Ještě jednou, naposledy

EPILOG

Domov

PODĚKOVÁNÍ

Mámě, která vždycky věřila.

Rose, která vždycky věděla.

A tátovi, který se nikdy nedozví, jak moc.

KAPITOLA PRVNÍ

Duch u cesty

Podle stínu byste čekali, že Clay Cooper bude mnohem větší. Ano, byl větší než většina mužů. Měl široká ramena a hruď jako sud vyztužený železem. I jeho ruce byly obrovské — každý korbel v nich vypadal jako hrneček na čaj. A pod jeho střapatým hnědým vousem se rýsovala brada ostrá jako hrana lopaty. Jeho stín se však za ním v zapadajícím slunci táhl jen jako neodbytná připomínka toho, jakým mužem Clay býval: velkým, temným a víc než jen trochu hrozivým.

Ten den už dopracoval, a tak se ploužil po vyšlapané stezce, kterou místní nadsazeně nazývali hlavní cestou do Coverdale, a s úsměvem pokyvoval na každého, koho potkal. Všichni spěchali, aby přišli domů ještě před setměním. Přes obnošenou koženou vestu nosil Clay zelený plášť Hlídky a u pasu ve staré otrhané pochvě omšelý meč. Štít, za ta léta otlučený mnoha ranami seker a poškrábaný mnoha drápy a šípy, měl pověšený na zádech. A jeho přilba… Tu, kterou mu seržant dal minulý týden, ztratil. Stejně jako tu před měsícem a každou jinou, již mu pravidelně po několika měsících dávali už od chvíle, kdy se u Hlídky zapsal — což bylo téměř před deseti lety.

Přilba omezuje vidění. Když nic, tak úplně otupí sluch a člověk v ní většinou vypadá jako idiot. Clay Cooper přilby nenosil. Tak to prostě bylo.

„Clayi! Hej, Clayi!“ přiklusal k němu Pip. Mladík, který také oblékal zeleň Hlídky. Svůj směšný kastrol na hlavu nesl pod paží. „Zrovna jsem to zabalil u jižní brány,“ oznámil zvesela. „A co ty?“

„Na severu.“

„Pěkně,“ usmál se chlapec a pokývl hlavou, jako by Clay řekl něco nesmírně zajímavého. „Něco neobvyklýho?“

Clay pokrčil rameny. „Hory.“

„Chachá! Prý hory. Klasa. Hej, už jsi slyšel, že Ryk Yarsson viděl u Tasselovy farmy kentaura?“

„Nejspíš to byl obyčejnej los.“

Chlapec na něj nedůvěřivě pohlédl, jako kdyby bylo velmi nepravděpodobné, že Ryk viděl místo kentaura losa. „Každopádně, nechceš zajít ke Králově hlavě na pár piv?“

„Neměl bych,“ odpověděl Clay. „Doma na mě čeká Ginny a…“ Zarazil se. Nenapadla ho žádná výmluva.

„No tak,“ ponoukal ho Pip. „Jen na jedno.“

Clay zamručel. Zamžoural do slunce a zvažoval, jestli mu Ginnyin vztek stojí za hořkou chuť piva stékajícího do krku. „Dobrá,“ podvolil se. „Na jedno.“

Koukat celý den na sever bylo přece jen náročné.

U Královy hlavy už bylo dost plno. Dlouhé stoly byly přecpané lidmi, kteří přišli pít, tlachat a drbat. Pip se vytratil k baru a Clay jim zatím našel volné místo u nejvzdálenějšího stolu.

Zdejší rozhovory se točily kolem obvyklých témat: počasí a války. Ani jedno z nich nebylo kdovíjak slibné. Na západě, v Endlandu, došlo k velké bitvě. Podle řečí to nedopadlo dobře. Armáda Republiky čítala dvacet tisíc vojáků a podporovalo ji několik námezdních skupin a všichni byli zmasakrováni Heartwyldskou hordou. Těch pár bojovníků, kteří přežili, se stáhlo do města Castie, které teď jejich protivníci obléhali. Přeživší museli snášet nemoci a hlad, zatímco se nepřítel za zdmi cpal jejich mrtvými. A pak se mluvilo o tom, že ráno už přimrzlo. Takhle brzy na podzim to nebylo dobré.

Pip se vrátil se dvěma půllitry a dvěma kamarády, které Clay neznal a jejichž jména zapomněl v okamžiku, kdy mu je řekli. Zdáli se to být docela milí chlapci, ale Clay měl prostě na jména špatnou paměť.

„Takže ty jsi byl v nějaký skupině?“ zeptal se ho jeden z nich. Měl rovné zrzavé vlasy a obličej posetý pihami a podebranými uhry.

Clay se nejdřív dlouze napil, pak položil korbel na stůl a zadíval se na Pipa. Ten měl alespoň dost cti na to, aby se zastyděl. Clay přikývl.

Ti dva si vyměnili pohledy a pak se Piháč nahnul přes stůl. „Pip tvrdí, že jste po tři dny udrželi Ohňovoledovej průsmyk proti tisícovce oživlých mrtvol.“

„Já jich napočítal jen devět set devadesát devět,“ opravil ho Clay. „Ale jo, tak nějak to bylo.“

„Tvrdí, že jste zabili Akatunga Děsivýho,“ řekl druhý chlapec, jehož snaha o pěstování vousu skončila jako chomáč chlupů, kterému by se vysmála každá babka.

Clay se znovu napil a zavrtěl hlavou. „Jen jsme ho zranili. Ale slyšel jsem, že pak umřel ve svým doupěti. Pokojně. Ve spánku.“

Vypadali zklamaně, potom však Pip do jednoho z nich šťouchl loktem. „Zeptejte se ho na obléhání Dutýho vrchu.“

„Dutej vrch?“ zamumlal Chomáč a oči mu div nevypadly z důlků. „Moment, obléhání Dutýho vrchu? Takže vaše skupina byla…“

„Sága,“ dokončil za něj Piháč v čirém úžasu. „Byl jsi členem Ságy!“

„To už je dávno,“ řekl Clay a šťoural se v suku na stole před sebou. „Ale jo, to jméno je mi nějak povědomý.“

„Páni,“ vydechl Piháč.

„To si děláte prdel,“ pronesl Chomáč.

„Prostě… Páni,“ zopakoval Piháč.

„To si děláte prdel,“ zopakoval Chomáč. V soutěži v nevěřícném divení se nechtěl nechat zahanbit.

Clay na to nereagoval. Jen usrkl piva a pokrčil rameny.

„Takže znáš Zlatýho Gabea?“ zeptal se Piháč.

Clay opět pokrčil rameny. „Jo, Gabriela znám.“

„Gabriela!“ zatrylkoval Pip. Užasle rozmáchl rukama tak, že si rozlil pití. „Prý Gabriela! Klasa.“

„A Ganelona?“ zeptal se Chomáč. „A Arcandiuse Mooga? A Matricka Lebkobijce?“

„A taky…“ Piháč se tak zamyslel, až mu na čele naskočila vráska. Moc mu to, chudákovi, na kráse nepřidalo, naznal v duchu Clay. Chlapec byl ošklivý jako noc. „Na koho jsme zapomněli?“

„Na Claye Coopera.“

Chomáč si začal zadumaně hladit chlupy na bradě. „Ach, Clay Cooper…“ poznamenal zaraženě. „Jasně.“

Piháčovi chvíli trvalo, než si to konečně spojil. Pak se pleskl do bledého čela a zasmál se. „Při bozích, já jsem ale blb!“

To bozi už vědí, pomyslel si Clay.

Pip si uvědomil trapnost situace, a tak se zapojil. „Pověz nám nějakou historku, Clayi. Třeba jak jste tehdy zabili toho nekromanta nahoře v Oddsfordu. Nebo jak jste zachránili tu princeznu z… toho místa… pamatuješ?“

Kterou? přemítal Clay. Ve skutečnosti zachránili několik princezen. A kdyby zabil jen jednoho nekromanta… ale on jich zabil tucet. Kdo by takové blbiny počítal? O to však nešlo — neměl na vyprávění příběhů náladu — nebo na šťourání ve věcech, které se usilovně snažil pohřbít a pak zapomenout, kde je pohřbil.

„Promiň, chlapče,“ řekl Pipovi a dopil zbytek piva. „Slíbil jsem ti jedno.“

Omluvil se, dal Pipovi pár měďáků za pivo, a — jak doufal — poslední sbohem Piháčovi a Chomáčovi. Protlačil se ke dveřím, a když se konečně octl venku v klidném chladu, dlouze si povzdechl. Záda ho bolela z toho, jak se krčil u stolu. Protáhl se, zaklonil hlavu a zahleděl se na první hvězdy.

Vzpomněl si, jak se pod noční oblohou vždycky cítil malý a bezvýznamný. A tak šel a něco ze sebe udělal. Myslel si, že až se pak jednou na tu kopu hvězd znovu podívá, jejich nádhera už ho nezastraší. Jenže tak to nefungovalo. Po chvíli pohled od potemnělé oblohy odtrhl a vydal se na cestu k domovu.

Prohodil pár zdvořilostních slov s hlídkou u západní brány. Ptali se, jestli už slyšel o kentaurovi, kterého zahlédli u Tasselovy farmy. A o bitvě na západě a těch chudácích uvězněných v Castii? Hnusná, hnusná situace.

Clay šel po vyjetých kolejích a dával pozor, aby si nevymkl kotník. Ve vysoké trávě po obou stranách cesty cvrčeli cvrčci, v korunách stromů nad ním jako příboj šuměl vítr. Zastavil se před svatyní Pána Léta u cesty a k nohám jeho sochy hodil měďák. Po pár krocích a krátkém zaváhání se vrátil a hodil k soše ještě jeden. Dál od města byla větší tma a Clay odolával, aby znovu nevzhlédl.

Radši drž zrak při zemi, řekl si v duchu, a minulost nech v minulosti, kam patří. Máš, co máš, Coopere, a je to přesně to, co jsi chtěl, ne? Dítě, ženu, prostej život. Bylo to poctivé živobytí. Pohodlné.

Skoro jako by slyšel Gabrielovo pohrdavé odfrknutí. Poctivý? Poctivost je nuda, řekl by jeho starý přítel. Pohodlí je nezáživný. Gabriel se však oženil o hodně dřív než Clay. Měl dokonce dceru. Teď už nejspíš dospělou.

A přesto Gabeův duch s Clayem stále zůstával, mladý, divoký a velkolepý. V koutku mysli se Clay ušklíbal. „Kdysi jsme bývali obři,“ řekl. „Větší než život. A teď…

Teď jsme jen unavení staříci,“ zamumlal Clay do noci. Ale co na tom bylo špatného? Svého času potkal spoustu skutečných obrů a většinou to byli pitomci.

Přestože si Clay dokázal svá rozhodnutí racionálně odůvodnit, Gabeův duch ho pronásledoval celou cestu až domů. S šibalským pomrkáváním kolem něj procházel, mával na něj z pohodlného místečka na sousedově plotě, jako zkroucený žebrák se krčil u vchodových dveří. Ale tento poslední Gabriel vůbec nebyl mladý. A ani trochu divoký. A velkolepý byl asi jako stará rozpadlá zřícenina. Vlastně vypadal naprosto příšerně. Ale jakmile spatřil přicházejícího Claye, vstal a usmál se. Za celý svůj život však Clay neviděl nikoho tak smutného.

Zjevení ho oslovilo. Jeho hlas zněl velice živě — stejně živě jako cvrkot cvrčků kolem a vítr v korunách stromů u cesty. A pak se ten křehký úsměv vytratil. A Gabriel, opravdový, živý Gabriel, žádný duch, se zhroutil Clayovi do náruče. Vzlykal mu na rameni, tiskl se k němu jako dítě, které se bojí tmy.

„Clayi,“ řekl. „Potřebuju tvoji pomoc… Prosím.“

KAPITOLA DRUHÁ

Rose

Jakmile se Gabriel vzpamatoval, šli dovnitř. Ginny se k nim od kamen otočila. Zaťala zuby. Griff k nim přiběhl, poskakoval a vrtěl přitom svým mohutným ocasem. Claye očichal jen zběžně a pustil se do čenichání kolem Gabeovy nohy. Jako by to byl počuraný kmen stromu. Což nebylo daleko od pravdy.

Clayův starý přítel se rozhodně nacházel v zoufalém stavu. Jeho vlasy a vousy byly jedním zacuchaným chuchvalcem a oblečení připomínalo spíš obyčejné špinavé hadry. Boty měl děravé — ze zničených kožených špiček mu lezly prsty, jako buclatí červi. Ruce neudržel chvíli v klidu. Neustále si je mnul nebo jimi nevědomky žmoulal lem své tuniky. Nejhorší však byly jeho oči. Obličej ztrhaný, oči hluboko zapadlé, strnulé a utrápené. Jako by všude, kam se podíval, viděl něco, co by raději vidět nechtěl.

„Griffe! Lehni!“ přikázal Clay psovi. Ten se, jakmile uslyšel své jméno, napřímil. Měl černou srst, vodnaté oči a z tlamy mu visel růžový jazyk. Nebylo to zrovna ušlechtilé zvíře — nebyl dobrý k ničemu jinému než k vylizování talířů. Nedokázal nahánět ovce ani vyplašit tetřeva z úkrytu. A pokud by se k nim někdo pokusil vloupat, nejspíš by ho nevystrašil, ale donesl by mu papuče. Nicméně při pouhém pohledu na něj se Clay musel smát (tak zatraceně roztomilý byl) a to bylo nadevše.

„Gabrieli,“ dostala ze sebe konečně Ginny. Zůstala však stát na místě. Neusmála se, nepřišla ho obejmout. Gabriel ji nikdy moc nezajímal. Clay ji podezříval, že ho viní ze všech špatností, které kdy Clay prováděl (hazard, rvačky, nadměrné pití) a od kterých se ho posledních deset let snažila držet dál, a ze všech ostatních zlozvyků (žvýkání s otevřenou pusou, nemytí rukou, občasné škrcení lidí), jež se ho stále snažila odnaučit.

Počítalo se k tomu i několik návštěv v dobách, kdy Gabea opustila žena. Pokaždé když se objevil, měl nějaký úžasný plán, jak dát dohromady jejich starou skupinu a vyrazit za slávou, bohatstvím a unáhleným dobrodružstvím. Kousek na jih se nacházelo město, které bylo třeba zachránit před zuřivým ničivým drakem, v Kvílivém lese bylo nutné rozehnat vlčí doupě nebo v zapadlém koutě říše posbírat nějaké stařence prádlo — a mohla jí pomoci jedině Sága.

K tomu, aby Clay Gabriela odmítl, nepotřeboval za patami Ginny. Viděl, že Gabe touží po něčem, co už se nedá vrátit. Byl jako stařec upínající se na vzpomínky na své krásné mládí. A přesně tak to bylo. Jenže Clay věděl, jak to v životě chodí. Život se nežije v kruhu, který se pořád opakuje. Život je jako oblouk. Jeho běh je stejně nezadržitelný jako východ a západ slunce. A stejně jako v případě slunce i v životě po nejjasnější chvíli na vrcholu následuje pád.

Clay zamrkal. Ztratil se ve vlastních myšlenkách. Občas se mu to stávalo. V takových chvílích si přál, aby své úvahy dokázal lépe formulovat. Byl by pak za chytráka.

Místo toho tam jen hloupě stál a ticho mezi Ginny a Gabrielem se nepříjemně protahovalo.

„Vypadáš hladově,“ pronesla nakonec.

Gabriel kývl a nervózně si promnul ruce.

Ginny si povzdechla a pak se tato milá, příjemná, úžasná žena donutila usmát, popadla lžíci, kterou původně míchala obsah hrnce, a houkla na ně přes rameno: „Tak se posaďte. Nakrmím vás. Uvařila jsem Clayovo oblíbený jídlo — králičí guláš s houbama.“

Gabriel zmateně zamrkal. „Clay houby nesnáší.“

Clay viděl, jak Ginny ztuhla. „Bejvávalo,“ prohlásil hlasitě. Dřív než se jeho žena — jeho výbušná, neskutečně děsivá žena s prořízlou pusou — mohla otočit a rozbít mu tou dřevěnou lžicí hlavu. „Ginny s nima dělá něco… díky čemu… jsou chutnější.“ Ne tak zatraceně odporný bylo první, co ho napadlo. „Jsou fakt dobrý,“ dodal. „Co to s nima děláš, zlato?“

„Podusím je,“ řekla nejvýhrůžnějším tónem, jakého je žena schopna.

Na Gabeově tváři se objevil výraz připomínající úsměv.

Vždycky si užíval, když mě někdo dusil, uvědomil si Clay. Usadil se na židli a Gabriel udělal to stejné. Griff se odvalil na svou rohožku, párkrát si olízl kulky a usnul. Clay mu záviděl. „Je Tally doma?“ zeptal se.

„Je venku,“ odvětila Ginny. „Někde.“

Clay doufal, že je někde poblíž. V okolních lesích se potulovali kojoti. V kopcích zase vlci. Sakra, Ryk Yarsson přece u Tasselovy farmy viděl kentaura! Nebo losa. Obojí může malou holku zabít. „Měla by se vracet před setměním,“ řekl.

Jeho žena se ušklíbla. „To i ty, Clayi Coopere. Vzal sis pár hodin navíc na hradbách, nebo z tebe cítím Královy chcanky?“ Pivu ze zdejší hospody říkala Královy chcanky. Bylo to poměrně trefné pojmenování. Když ho od ní Clay slyšel poprvé, smál se mu. Teď mu však až tak vtipné nepřipadalo.

Clayovi sice zábavné nepřišlo, ale Gabrielovi očividně náladu zlepšilo. Culil se jako chlapec, jehož bratr dostal vynadáno za lumpárnu, kterou neprovedl.

„Je dole u bažin,“ řekla Ginny a z kredence vyndala dvě keramické misky. „Buď rád, že nosí domů jen žáby. Brzy si začne vodit kluky. A pak se teprve budeš mít čeho bát.“

„Bát se bude někdo jinej, ne já,“ zamumlal Clay.

I na to se Ginny ušklíbla. Clay přemýšlel, jestli se má zeptat, proč před ním už nestojí miska vroucího guláše. Jeho vůně v něm vyprovokovala hladové zakručení žaludku. I když v něm byly houby.

Ginny z kolíku u dveří sundala svůj plášť. „Půjdu se podívat, jestli je Tally v pořádku,“ oznámila. „Možná bude s těma žábama potřebovat pomoct.“ Vrátila se a dala Clayovi pusu na temeno hlavy. Uhladila mu vlasy. „Bavte se, chlapci.“

V otevřených dveřích se zarazila a znovu se k nim otočila. Nejdřív se podívala na Gabriela, který se už vrhl na svou misku — jako by to bylo po dlouhé době první jídlo, které jedl. A pak se podívala na Claye. Clay si až za několik dní (po jednom těžkém rozhodnutí a po mnoha mílích) uvědomil, co v tu chvíli viděl v jejích očích. Něco jako zamyšlený a odevzdaný zármutek, jako kdyby už věděla — jeho milující, nádherná a pozoruhodně bystrá žena —, co se chystá a co je nevyhnutelné. Nevyhnutelné jako střídání ročních období nebo skutečnost, že řeky ústí do moří.

Dovnitř zavál chladný vítr. Ginny se zachvěla i přes plášť. A pak odešla.

„Jde o Rose.“

Dojedli a odsunuli misky stranou. Clay věděl, že by je měl namočit ve dřezu, aby je později nebylo tak těžké umýt. Náhle však cítil, že by od stolu vstávat neměl. Gabriel za ním přišel v noci, z velké dálky, jen aby mu něco řekl. Bude nejlepší nechat ho mluvit.

„O tvoji dceru?“ ujistil se Clay.

Gabe pomalu přikývl. Obě ruce měl na stole, pohled upřený mezi ně, ale nepřítomný. „Je… umíněná,“ dostal ze sebe nakonec. „Zbrklá. Rád bych řekl, že to má po matce, ale…“ Ve tváři se mu zase objevil slabý úsměv. „Pamatuješ, jak jsem ji učil šermovat?“

„Pamatuju si, jak jsem ti říkal, že to není dobrej nápad,“ odvětil Clay.

Gabriel pokrčil rameny. „Jen jsem chtěl, aby se dokázala bránit. Chápeš přece, propíchnout je a tak. Jenže ona chtěla víc. Chtěla se stát…“ Zarazil se. Nedostávalo se mu slov. „Slavnou.“

„Jako její otec?“

Gabriel se kysele ušklíbl. „Přesně tak. Asi slyšela až moc historek. Měla plnou hlavu nesmyslů o tom, jak se stát hrdinou, jaký to je, bojovat ve skupině.“

A od koho tohle všechno asi slyšela? pomyslel si Clay.

„Já vím…“ uznal Gabriel. Tušil, na co Clay myslí. „Částečně je to moje vina, to nepopírám, ale nemůžu za to jen já. Dnešní děti… jsou žoldnéři přímo posedlý. Obdivujou je, až to zdravý není. Většina z nich ani nemá skupinu! Jen si vždycky najdou pár bezejmenných rváčů, který se za ně bijou. A oni sami se pak akorát pomalujou válečnýma barvama a promenádujou se v pěkným brnění s blyštivým mečem v ruce. Existuje chlap, a to si nedělám prdel, kterej jezdí na mantichoře!“

„Na mantichoře?“ podivil se Clay nevěřícně.

Gabe se zahořkle usmál. „Šílený, co? Kdo by kurva chtěl jezdit na mantichoře? Ty potvory jsou nebezpečný! No, co ti budu povídat.“

Clayovi nic říkat nemusel. Na levém stehně měl ošklivou jizvu po bodnutí. Důkaz, jak riskantní je s takovými příšerami bojovat. Mantichora není žádný mazlíček. A rozhodně se nehodí na ježdění. Plácající křídla, ocas s jedovatým ostnem a tělo lva zrovna nevybízejí k tomu, abyste jí lezli na hřbet.

„I nás obdivovali,“ podotkl Clay. „Teda tebe. A Ganelona. Ještě pořád se o vás vypráví a zpívají písně.“

Samozřejmě že vyprávění byla zveličená a písně většinou hodně nepřesné. Ale dochovaly se. Dlouho poté, co muži, kterých se týkaly, už přestali být takoví jako tehdy.

Kdysi jsme byli obři.

„Není to totéž,“ trval na svém Gabriel. „Měl bys vidět ty davy, když tyhle skupiny přijedou do města. Lidi křičí, ženský vřeští na ulicích.“

„To zní děsivě,“ prohlásil Clay a myslel to vážně.

Gabriel si ho nevšímal a pokračoval. „Každopádně, Rose se chtěla naučit šermovat. Tak jsem ji naučil zacházet s mečem. Myslel jsem si, že ji to začne nudit. A pokud se to měla naučit, bylo lepší, když se to naučí ode mě. Navíc to pěkně naštvalo její matku.“

Clay si dokázal představit, jak to muselo její matku rozlítit. Rosina matka Valery totiž pohrdala násilím a zbraněmi. Ať už se používaly k jakémukoli účelu. Sága se tehdy před lety rozpadla zčásti kvůli ní.

„Problém byl,“ pokračoval Gabriel, „že Rose byla dobrá. Hodně dobrá. A to není jen vychloubání hrdýho otce. Šermovala s dětma svýho věku, ale pak je přestalo bavit, že je pokaždý vyklepla. Začala proto vyhledávat pouliční rvačky nebo se zapojovala do soubojů.“

„Dcera Zlatýho Gabea,“ přemýšlel nahlas Clay. „To musel být tahák.“

„Asi ano,“ souhlasil Gabe. „Ale jednoho dne si Val všimla jejích modřin. Popadl ji amok. Samozřejmě z toho vinila mě. Postavila si hlavu. Víš, jaká je. A Rose toho na chvíli nechala. Jenže…“ Přestal. Clay viděl, jak sevřel čelist, jako by se snažil překousnout něco nepěkného. „Když její matka odešla, s Rosie jsme si moc… nerozuměli. Začala zase chodit ven. Někdy se nevracela celý dny. Modřin přibývalo. Pak i ošklivých škrábanců. Ostříhala si vlasy — díky Svatý Čtveřici, že její matka už byla pryč — jinak bych přišel o vlasy i já. A pak se objevili kyklopové.“

„Kyklopové?“

Gabriel se na Claye úkosem podíval. „Obří bastardi, s jedním velkým okem uprostřed čela?“

Clay mu pohled oplatil. „Vím, co je to kyklop, vole.“

„Tak proč se ptáš?“

„Neptal…“ Clay se zarazil. „To máš jedno. Co bylo s kyklopama?“

Gabriel si povzdechl. „No, jeden se usadil v tý starý pevnosti severně od Vydrova. Ukradl nějakej dobytek, kozy, psa — a pak zabil lidi, co je šli hledat. Vrchnost měla plný ruce práce, a tak sháněli někoho, kdo by se o tu nestvůru postaral za ně. Jenže v tu dobu neměli žádný žoldnéře. Nebo aspoň ne takový, co by na to měli koule. Dokonce vypravili posla i za mnou, ale já odmítl. Sakra, vždyť já už ani nemám meč!“

Clay ho s úžasem přerušil. „Cože? A co Vellichor?“

Gabriel sklopil oči. „Já… no… prodal jsem ho.“

„Cože?“ zeptal se Clay. Než se od svého přítele dočkal odpovědi, raději položil ruce před sebe na stůl. Bál se, že by je sevřel v pěst nebo by popadl misku a rozbil by ji Gabrielovi o hlavu. Pronesl co nejklidněji: „Na chvilku se mi zdálo, jako bys prohlásil, žes prodal Vellichor. Meč, kterej ti svěřil sám archón, když umíral. Sakra, meč, kterým vyřízl průchod ze svýho světa do našeho. Tenhle meč? Opravdu jsi prodal takovej meč?“

Gabriel při každém slovu klouzal na židli níž a níž. Přikývl. „Byl jsem zadluženej, a jakmile Valery zjistila, že jsem naučil Rose bojovat, nechtěla ho mít v domě,“ vysvětloval pokorně. „Tvrdila, že je nebezpečnej.“

„Ona…“ Clay se zarazil. Opřel se na židli a promnul si oči. Zaúpěl. Griff v rohu vycítil jeho zoufalství a zamručel taky. „Dopověz to,“ dodal nakonec.

Gabriel pokračoval. „Nemusím ti říkat, že moje odmítnutí vyvolalo na několik týdnů rozruch. A pak se najednou rozneslo, že na něj někdo došel a zabil ho.“ Smutně se usmál. „Úplně sám.“

„Rose,“ řekl Clay. Nebyla to otázka. Nebylo třeba se ptát.

Gabriel přikývl. „Přes noc se proslavila. Začali jí říkat Krvavá Rose. Což je docela dobrý jméno.“

To ano. S tím Clay musel souhlasit. Ale neobtěžoval se to říct nahlas. Pořád byl rozčilený kvůli tomu meči. Čím dřív se Gabe dostane k tomu, proč přišel, tím dřív svého nejstaršího a nejdražšího přítele bude moct vyhnat s tím, ať už se nikdy nevrací.

„Dokonce si založila vlastní skupinu,“ pokračoval Gabe. „Kolem města vybili několik doupat: obří pavouky, starýho mrchožravýho wyrma dole ve stoce — lidi už zapomněli, že tam vůbec nějakej je… Ale doufal jsem, že…“ kousl se do rtu. „Pořád jsem doufal, že si zvolí jinou cestu. Lepší než tu, co jsem si vybral já.“ Vzhlédl. „Jenže pak přišla výzva od Castijský republiky. Žádali všechny ozbrojence, ať s nima táhnou proti Heartwyldský hordě.“

Clay se na chvilku zarazil. Přemýšlel, kam tím jeho přítel míří. Pak si však vzpomněl na novinky, které ten večer zaslechl. O dvacetitisícové armádě, již rozprášila mnohem početnější horda. O přeživších obklíčených v Castii, kteří si nejspíš přáli raději smrt na bitevním poli než hrůzy v obléhaném městě.

Což znamenalo, že Gabrielova dcera je mrtvá. Nebo bude, až město padne.

Clay otevřel ústa. Chtěl promluvit. Snažil se skrýt smutek, který cítil. „Gabe, já…“

„Půjdu pro ni, Clayi. A potřebuju, abys šel se mnou.“ Gabriel se na židli předklonil. V očích se mu zračil strach a vztek otce. „Je čas znovu svolat naši skupinu.“

KAPITOLA TŘETÍ

Dobrý chlap

„V žádným případě.“

To patrně nebyla odpověď, kterou jeho přítel očekával. Nebo alespoň ne tak nedůtklivou. Gabriel zamrkal. Oheň, který mu v nitru vzplál, uhasl téměř stejně rychle, jako se objevil. Vypadal zmateně. Nevěřícně. „Ale Clayi…“

„Řekl jsem ne. Neopustím město a nepoběžím s tebou na západ. Nenechám tu Ginny a Tally samotný. Nepůjdu hledat ani Mooga, ani Matricka, nebo dokonce Ganelona, kterej nás mimochodem dost pravděpodobně ještě teď všechny nenávidí, jenom proto, abych se pak plahočil po Heartwyldu! U Glifiných cecek, Gabe! Do Castie je to víc než tisíc mil! A není to zrovna cesta dlážděná zlatem.“

„Já vím,“ řekl Gabriel. Clay však pokračoval.

„Opravdu? Opravdu víš, Gabe? Pamatuješ si na hory? Pamatuješ si na obry žijící v těch horách? Pamatuješ si na ty ptáky tam? Na ty zkurvený ptáky, Gabrieli? Co dokázali toho obra drapnout a odnýst, jako by to bylo děcko?“

Jeho přítel se při té vzpomínce ušklíbl. Vybavil si stín, který vrhala obří křídla roztažená na obloze. „Ruchové už vyhynuli,“ prohlásil Gabriel, ale neznělo to nijak přesvědčivě.

„Jasně, možná,“ připustil Clay. „Ale co raskové, yetikové a ogří klany? A co ty tisíce mil dlouhý lesy? Ty tam pořád jsou, ne? Pamatuješ si na Wyld, Gabe? Na chodící stromy, mluvící vlky a jo… Nevíš náhodou, jestli kentauří kmeny pořád ještě chytají a žerou lidi? Protože já to vím! Jo, chytají a žerou! A to jsem se ještě ani nezmínil o trouchnivině! A ty po mně chceš, abych se tam vydal? Šel tam?“

„Kdysi jsme to zvládli,“ připomněl mu Gabriel. „Říkávali nám Králové Wyldu, vzpomínáš?“

„Jo, to jo. Jenže jsme byli o dvacet let mladší! Nebolely nás každý ráno záda a nebudili jsme se pětkrát za noc kvůli chcaní. Jenže čas je neúprosnej. Dohnal nás. Podepsal se na nás. Zestárli jsme, Gabrieli. Na věci, co jsme dělávali, už jsme moc starý. I když jsme v nich bývali dobrý. Jsme starý na průchod Wyldem. A i kdyby se nám ho podařilo projít, jsme moc starý na to, abysme pak něco zmohli.“

Zbytek nerozebíral. Neřekl, že i kdyby se dostali do Castie, nějak se vyhnuli Hordě a dorazili do města, pravděpodobně by našli Rose mrtvou.

Gabriel se předklonil. „Ona žije, Clayi.“ Jeho pohled byl zase chladný jako ocel. Jeho výraz však odporoval jeho prohlášení — Gabriel vypadal, že se rozpláče. „Vím, že žije. Naučil jsem ji bojovat, pamatuješ? Je stejně dobrá, jako jsem byl já. Možná i lepší. Zabila kyklopa! Úplně sama!“ Znělo to, jako by se nesnažil přesvědčit jenom Claye, ale i sám sebe. „Povídá se, že tu bitvu přežily čtyři tisíce lidí. A ti se vrátili do Castie. Čtyři tisíce! Rosie to zvládla. Určitě!“

„Možná jo,“ uznal Clay. Nebylo co jiného na to říct.

„Musím se tam vydat,“ pokračoval Gabriel. „Musím se ji pokusit zachránit. Vím, že jsem starej. Vím, že už nejsem, co jsem býval. Už ani zlomek toho,“ připustil smutně. „To asi nikdo z nás. Jenže jsem její otec! I když mizernej. Nechal jsem ji koneckonců odejít. Ale nejsem tak mizernej otec, abych tu seděl a skuhral, jak mě bolí záda, zatímco ona tam někde v tom městě, přes půl světa daleko, hladoví a je v pasti. Jenže… Sám to nezvládnu.“ Kysele se pousmál. „I kdybych si mohl najmout žoldnéře, pochybuju, že bych našel takový, co by do toho šli.“

To pochybuješ správně, pomyslel si Clay.

„Jsi moje jediná naděje,“ prohlásil Gabriel. „Bez tebe… Bez skupiny… Jsem ztracenej. A stejně tak Rose.“ Poté nastalo ticho. Ticho napjaté očekáváním. A pak Gabriel poměrně nečestně dodal: „Co kdyby to byla Tally?“

Clay dlouho mlčel. Naslouchal vrzání prken. Zíral na prázdné misky, na dřevěné lžíce v každé z nich, na stůl. Podíval se na Gabriela sedícího naproti a ten mu pohled oplatil. Clay viděl, jak se Gabeova hruď nadýmá a splaskává, nadýmá a splaskává a jeho srdce v ní nejspíš prudce bije. Stejně jako tiše bubnovalo i Clayovo srdce. Dumal nad tím, jestli ten jednoduchý orgán (zkrvavený sval o velikosti pouhé pěsti) nemohl tušit to, co mysl možná ještě nevěděla.

„Je mi líto, Gabe.“

Jeho přítel tam jen tak seděl. Nejdřív se zamračil, ale pak se tím svým divným zvadlým způsobem usmál.

„Opravdu je mi to líto,“ zopakoval Clay.

Uplynula další chvíle a Gabriel… Gabriel se na něj jen podíval, mírně natočil hlavu a po chvilce, která Clayovi připadala jako věčnost, prohlásil: „Já vím, že je.“

Zvedl se. Po tak dlouhém tichu zněl skřípot odsouvané židle jako sokolí skřek.

„Můžeš tu přespat,“ nabídl mu Clay. Gabriel však zavrtěl hlavou.

„Půjdu. Nechal jsem venku batoh. Je ve městě hostinec?“

Clay kývl. „Gabrieli,“ začal a chtěl mu vše vysvětlit… Ale nevěděl, co vlastně má vysvětlovat. Že mu to bylo líto (opět)? Že nemohl riskovat ztrátu Ginny? Že nemohl nechat Tally bez otce (kdyby se vydal na západ a stalo se to nejhorší — a ono by se to stalo, tím si byl jist)? Že mu tady v Coverdale bylo příjemně? Po tolika neklidných letech tu byl spokojený. A že hluboko uvnitř ho pouhá myšlenka na průchod Wyldem a na pouhé přiblížení se ke Castii a Hordě k smrti děsila?

Bojím se, chtěl říct, ale nedokázal to.

Gabriel ho naštěstí přerušil. „Vyřiď Ginny, že ten guláš byl výbornej,“ řekl. „A dceři vyřiď pozdravy od strýčka Gabea. Nebo jí ode mě vyřiď sbohem. Jak chceš.“

Nabídni mu boty, zněl Clayovi v hlavě hlásek. Nebo aspoň plášť. Vodu, víno na cestu. Místo toho opět mlčel. Jen tam tak seděl a sledoval, jak Gabriel otevřel dveře. Dovnitř zavanul chladný vzduch. Zvenku bylo slyšet šumění větru v korunách stromů a sbor stovek tisíc cvrčků ve vysoké trávě.

Griff vzhlédl ze své rohožky. Uviděl, že to jen Gabe odchází, a okamžitě zase usnul.

Na prahu se Gabriel zastavil a otočil. A teď to přijde, pomyslel si Clay. Závěrečná řeč. Kousavá poznámka o tom, že kdyby to bylo naopak, on by to pro mě udělal. Kromě Vellichoru byla slova Gabeovou nejsilnější zbraní. Kdysi byl jejich vůdcem. Hlasem skupiny. Než však vyšel ven a zavřel za sebou dveře, pronesl jen: „Jsi dobrej chlap, Clayi Coopere.“

Jednoduchá slova. Dokonce i milá. Žádná bodavá kudla do zad, jak Clay čekal. Žádný meč ostrý jako břit.

Přesto ho zabolela.

Jakmile dcera vstoupila do dveří, chtěla se pochlubit s žábami. Vyklopila je na stůl dřív, než ji matka stihla zastavit. Jedna ze čtyř žab, velká žlutá potvora s pahýlky ještě nedorostlých křídel, se pokusila o útěk. Seskočila ze stolu, a když se na ni se štěkotem vrhl Griff, ztuhla. Tally ji sebrala ze země, a než ji vrátila k ostatním, káravě ji plácla po hlavě. Tentokrát už žába zůstala na místě, příliš zmatená nebo vystrašená na to, aby se znovu pohnula.

„Než půjdeš spát, tak ten stůl vydrhneš,“ přikázala jí Ginny.

Dcerka pokrčila rameny. „Jo. Tati, hádej, kolik žab jsem našla.“

„Kolik?“ zeptal se Clay.

„Ne, hádej!“

Podíval se na čtyři žáby na stole. „Hmm… jednu?“

„Ne! Víc než jednu!“

„Hmm… padesát?“

Tally se zasmála a otočila jednu žábu, která se nebezpečně blížila k okraji stolu. „Ne, padesát ne! Čtyři, hlupáčku. Neumíš počítat?“

Pokračovala v předvádění svých obojživelných zajatců. Byla hrdá jako prodejce koní, který právě prezentuje svou stáj cenných hřebců. Brala žáby jednu po druhé, zdůrazňovala jejich zvláštnosti a představovala mu je jménem. Oběma rukama zvedla velkou žlutou žábu a strčila ji Clayovi pod nos.

„Tohle je Bert. Je žlutý a mamka říká, že až vyroste, bude mít křídla. Chytla jsem ho pro strýčka Gabriela.“ Tally se rozhlédla, jako by si až teď uvědomila, že tam strýček Gabriel není. „Kde je? Už spí?“

Clay krátce pohlédl na Ginny. „Odešel. Pozdravuje tě.“

Dcerka se zamračila. „Vrátí se?“

Nejspíš ne, pomyslel si. „Doufejme,“ řekl.

Tally informaci chvilku zpracovávala, zírala na žábu ve svých rukou a pak se široce usmála. „Do té doby už bude mít křídla!“ prohlásila a výrůstky na Bertových zádech se zahýbaly, jako by chtěl její slova potvrdit.

Ginny uhladila Tally vlasy stejně, jako je uhlazovala Clayovi. „Dobře, cácorko, čas jít spát. Tvoji kamarádi na tebe můžou počkat venku.“

„Ale mami, přijdu o ně!“ protestovala Tally.

„A určitě je zítra zase najdeš,“ nedala se její matka. „Jistě tě zase rádi uvidí.“

Clay se zasmál a Ginny také.

„To ano,“ ujistila je dcera. Postupně žáby sebrala a odnesla je ven. S každou se rozloučila. Než je propustila na svobodu, nezapomněla jim dát pusu na čelo. Ginny se u každého polibku otřásla. Clay byl rád, že se žádná z žab nezměnila v prince. Pro dnešek už si užil společnosti lidí víc než dost. A stejně nezbyl žádný guláš.

Tally vydrhla stůl a šla se umýt. Griff odcupital za ní. Ginny se usadila ke stolu, uchopila jednu Clayovu velkou ruku a sevřela ji v dlaních. „Povídej,“ vybídla ho.

A tak jí všechno pověděl.

Tally spala. Vedle její postele stála lucerna, stíněná plechem s vyřezanými dírami ve tvaru hvězd, která na stěnu vrhala souhvězdí. Tallyiny vlasy se v měkkém světle krásně leskly. Mezi obyčejnými hnědými vlásky, které zdědila po otci, se tu a tam objevovaly vlasy zlaté, po matce. Trvala na tom, aby jí před spaním vyprávěl nějaký příběh. Chtěla něco o dracích, ale to měla zakázané, protože z nich měla noční můry. Přesto se po takovém příběhu ptala. Tak byla statečná. Místo toho jí Clay navrhl příběh o mořských pannách a hydře. Což bylo, jak si v půlce příběhu uvědomil, jako kdyby vyprávěl o sedmi dracích najednou. Doufal, že se dcera nebude budit s křikem.

Z větší části to byl pravdivý příběh, přestože ho Clay tu a tam trošku přikrášlil (tvrdil, že to on sám hydře zasadil smrtící ránu, i když ve skutečnosti to byl Ganelon) a vynechal pár detailů, které jeho devítiletá dcera a její matka nemusely znát. Řekněme, že mořské panny byly po tom všem velmi vděčné. A že právě odtud pocházely Clayovy rozsáhlé znalosti anatomie mořských panen, jinak opředené tajemstvím. Popravdě řečeno ji však stále ještě úplně nepochopil.

Když se Tallyin dech ustálil a on zjistil, že mluví sám pro sebe, nechal příběh vyšumět. Seděl tam a pozoroval její tvář — malá ústa, růžové tvářičky, malinkatý dokonalý nos. Žasl nad tím, jak on, Clay Cooper, s jasným Ginnyiným přispěním, mohl zplodit něco tak neuvěřitelně krásného. Natáhl se k ní a chytil ji za ruku. Nemohl si pomoct. Její prsty se instinktivně sevřely. Usmál se.

Otevřela oči. „Tati?“

„Ano, andílku?“

„Bude Rosie v pořádku?“

Zamrazilo ho. Naprázdno otevřel a zavřel ústa — usilovně přemýšlel nad vhodnou odpovědí. „Poslouchalas nás?“ zeptal se. Jistěže poslouchala. Tally kdysi Ginny a Claye zaslechla, jak si šeptají o tom, že jí k narozeninám seženou poníka, a od té chvíle bylo odposlouchávání jejím oblíbeným zlozvykem.

Ospale přikývla. „Má potíže, že ano? Bude v pořádku?“

„Nevím,“ odpověděl Clay. Měl říct: Ano, jistěže bude v pořádku. Dětem se přece mohlo lhát, pokud to pro ně bylo lepší, nebo ne?

„Ale strýček Gabe ji zachrání,“ zamumlala Tally. Oči se jí opět zavřely a Clay na chvíli zaváhal. Doufal, že zase usnula. „Že ano?“ zeptala se, oči znovu dokořán.

Tentokrát už měl lež připravenou. „Přesně tak, zlatíčko.“

„To je dobře,“ přitakala. „A ty s ním nepůjdeš?“

„Ne,“ řekl tiše. „Nepůjdu.“

„Ale kdyby šlo o mě, šel bys, že jo, tati? Kdyby mě někde daleko odsud uvěznili zlouni? Šel bys mě zachránit, že jo?“

Hruď mu náhle sevřel jakýsi neznámý pocit. Možná to byl sžíravý stud, možná smutek nebo ošklivé výčitky. Pravděpodobně všechno najednou. Myslel na Gabrielův odevzdaný úsměv, na slova, která jeho nejstarší přítel pronesl, než odešel.

Jsi dobrej chlap, Clayi Coopere.

„Kdyby šlo o tebe,“ pronesl. Šeptem to znělo trochu rozhořčeně. „Tak by mě nic nezastavilo.“

Tally se usmála a ještě víc mu stiskla ruku. „Tak bys měl jít Rosie zachránit taky,“ řekla.

A to ho zlomilo. Zaťal zuby, aby potlačil vzlyk. Málem se zadusil. Zavřel oči, aby zastavil slzy. Pozdě.

Clay nebyl vždycky dobrý chlap, ale snažil se. Svůj sklon k násilí držel na uzdě tím, že se zapsal k Hlídce. Tam své omezené schopnosti využil ke konání dobra. Dělal, co mohl, aby byl mužem, který si zaslouží ženu jako Ginny a jejich dceru, jeho zlatíčko, jeho nejdražší odkaz, zlato projasňující svou září jeho potemnělou a zamračenou duši.

Ale pochopil, že existují různé… míry dobra. Člověk mohl porovnávat jednu dobrou věc s druhou a zjistit přitom, že ta jedna věc je, i když třeba jen o váhu pírka, těžší. A o to teď šlo. Učinit volbu mezi dvěma dobry, správnou volbu — úkol, který byl málokdo schopen úspěšně splnit.

Nečinně sedět doma, ať už z jakéhokoli důvodu, když jeho nejstarší a nejdražší přítel ztratil jedinou věc, kterou kdy opravdu miloval, to by dobrý chlap neudělal. To bylo Clayovi jasné.

A jeho dceři také.

„Tati,“ zeptala se zamračeně, „proč brečíš?“

Pokusil se usmát. Jeho úsměv nejspíš vypadal stejně jako Gabeův ten večer, když stál mezi dveřmi. Pokřivený, zlomený a smutný. „Protože mi budeš hrozně chybět,“ řekl.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Hurá na cestu

S Ginny se rozloučil na kopci nad farmou. Myslel si, že mu jen zamává ze dveří nebo ho doprovodí na konec uličky, na začátek dlouhé cesty. Děsil se té chvíle, jako se odsouzený děsí pokynu popravčího — Teď je řada na tobě, kámo! Ona s ním však šla dál. Ruku v ruce stoupali do kopce a ona mu přitom tiše vyprávěla o všedních drobnostech. Netrvalo dlouho a přikyvoval, smál se něčemu, co si později večer už nemohl vybavit, a málem úplně zapomněl na to, že možná slyší její hlas naposledy a možná už nikdy neuvidí její vlasy vzplát v ranním slunci, jako tomu bylo, když stanuli na vrcholu a pod nimi se rozprostřel zlatavý a zelený svět.

Hodiny předtím, když ještě seděli bdělí v temné šedi před úsvitem, ho Ginny varovala, že nebude při loučení plakat. Nemá to v povaze. Ale to neznamená, že jí Clay nebude chybět. Na kopci při východu slunce mu však znovu zopakovala, jak dobrý chlap je, a plakala přitom. A on také. Když slzy uschly, vzala jeho tvář do svých dlaní a odhodlaně mu pohlédla do očí. „Vrať se mi domů, Clayi Coopere,“ požádala ho.

Vrať se mi domů.

Tahle slova si bude pamatovat. Až do konce.

Gabriel si nepronajal u Královy hlavy pokoj. Hospodský Shep, který byl za barem jako přikovaný, až Clay občas přemýšlel, jestli má vůbec nohy, prý za několik příběhů nabídl prázdnou stáj jednomu omšelému starému bardovi. „A byly zatraceně dobrý,“ dodal Shep, když v dřezu s kalnou vodou umýval džbány. „Z přátel se stávali nepřátelé, z nepřátel přátelé… Popisoval draka tak realisticky, jako by s ním skutečně bojoval! Vyprávěl i smutný příběhy. Vážně dojemný. Sám se několikrát rozbrečel, holomek.“

Muž ve stáji byl opravdu Gabe. Kdysi opěvovaný hrdina, který popíjel víno s králi (a lehával s královnami), spal ovinutý kolem svého batohu na hromadě pomočeného sena. Clay do něj šťouchl, aby ho probudil. Gabe vykřikl, jako kdyby ho vyrval ze spárů nějaké strašlivé noční můry. Což se pravděpodobně i stalo. Clay dotáhl přítele do hospody a objednal snídani pro dva. Gabriel se nervózně ošíval, dokud jedna z Shepových milých tmavovlasých dcer snídani nedonesla. Pak se na jídlo zběsile vrhl. Stejně jako večer předtím na guláš od Ginny.

„Vzal jsem ti nějaký čistý oblečení,“ oznámil Clay. „A nový boty. Až dojíš, Shep ti napustí káď.“

Gabe se křivě usmál. „Je to tak zlý?“

„Docela jo,“ odpověděl Clay a Gabe se ušklíbl.

Clay se pomalu rýpal v jídle a přemýšlel, jestli už neudělal dost. Možná by stačilo, kdyby Gabea s plným žaludkem a novým oblečením vyslal na cestu a sám se vrátil domů. Ginny by mohl říct, že po jeho starém příteli už ve městě nebylo ani stopy, a ona by jen řekla: No, aspoň jsi to zkusil. A on by odvětil: Jo, zkusil. A pak by za ní vklouzl zpátky do postele, bylo by mu příjemně a teplo a pak by možná…

Gabriel ho pozoroval — jako kdyby Clayova hlava byla akvárium a jeho myšlenky v něm plavaly dokola jako rybičky, všem na odiv. Gabeův pohled sklouzl k napěchovanému batohu na lavici naproti a pak se přesunul k okraji velkého černého štítu, který měl Clay přivázaný na zádech. Nakonec pohlédl na svůj prázdný talíř. Po chvíli dlouhého ticha popotáhl a špinavým rukávem si utřel oči.

„Děkuju,“ řekl.

Clay si povzdechl. Toliko k domovu. „To nestojí za řeč.“

Po cestě z Coverdale se zastavili u hlídky, aby Clay vrátil své zelené pláště a oznámil Seržantovi, že odchází z města.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se Seržant. Jeho pravé jméno bylo každému kromě jeho ženy záhadou. A jeho žena umřela už před lety a vzala si tajemství do hrobu. Seržant byl zásadový muž s malou představivostí, neurčitého věku. Jeho tváře měly barvu sluncem vyšisované kůže a nosil dlouhý knír, jehož konce, husté jako koňský ocas, mu visely až do půlky hrudi. Pokud místní věděli, nikdy skutečně v armádě nesloužil a ani nebyl žoldnéřem. Nevěděli, že by kdy dělal cokoli jiného. Nejspíš celý život hlídal Coverdale.

Clay neměl náladu vysvětlovat detaily výpravy, a tak prostě jednoduše pronesl: „Do Castie.“

Muži na stráži u brány překvapeně zalapali po dechu. Seržant si však jen pohladil vousy a mezerami mezi vráskami a záhyby, kde měl oči, Claye pozoroval. „Hmm…“ poznamenal. „To je daleko.“

Daleko? To je, jako kdyby prohlásil, že slunce je hodně vysoko.

„Jo,“ odpověděl Clay.

„Tak já si teda ten tvůj zelenej plášť vezmu.“ Seržant nastavil mozolnatou ruku a Clay mu předal tuniku Hlídky. Nabídl mu i meč, ale stařec zavrtěl hlavou. „Nech si ho.“

„Na jižní cestě bylo několik lidí okradeno,“ varoval ho jeden ze strážných.

„A u Tasselovy farmy zahlídli kentaura,“ dodal druhý.

„Tady,“ vrazil Seržant Clayovi něco do ruky. Mosaznou přilbici ve tvaru mísy na polévku, s rozšířeným chráničem nosu a koženou čapkou všitou vevnitř. Při bozích! Jak Clay nenáviděl přilby… A tahle byla ještě ošklivější než jiné.

„Děkuju,“ řekl a strčil si ji do podpaží.

„Proč si ji nenasadíš?“ zeptal se Gabriel.

Clay po svém údajném příteli hodil zlověstný pohled. Gabriel se ptal s upřímným zájmem, ale bylo vidět, jak mu pobaveně cukají koutky. Moc dobře věděl, jak Clay nesnáší nošení přileb. „Co prosím?“ zeptal se Clay. Předstíral, že neslyšel.

„Měl by sis ji vyzkoušet,“ naléhal Gabe. Hlas ho zradil a na konci věty zakolísal, jak se Gabriel snažil udržet vážnou tvář.

Clay se zoufale rozhlédl. Jen on a Gabe si uvědomovali, že jde o vtip. Muži u brány ho dychtivě sledovali a Seržant povzbudivě kývl.

A tak si Clay přilbu nasadil. Když mu potem zkroucená kůže dosedla na hlavu, znechuceně se otřásl. Chránič ho bolestivě tlačil do nosu a mačkal mu ho. Clay zamrkal, jak si jeho oči snažily zvyknout na tmavé místo mezi sebou.

„Vypadáš dobře,“ prohlásil Gabriel a poškrábal se na nose — schovával úsměv.

Seržant mlčel, ale něco, snad záblesk v jeho úzkých očích, přimělo Claye přemýšlet nad tím, jestli si z něj stařík přece jen taky nedělá legraci.

Clay se na Gabriela nuceně usmál. „Půjdeme?“ zeptal se.

Prošli bránou. Asi po padesáti yardech se u husté zelené jedle cesta stáčela na jih. Po její vzdálené straně byla strž. Ve chvíli, kdy se dostali za zatáčku, si Clay přilbici serval z hlavy a točivým obloukem ji hodil do vzduchu. Dvakrát se odrazila od svahu a dlouze se kymácela na hraně, než doklouzala a zastavila se. Na zemi kolem leželo mnoho dalších — zrezavělých deštěm, porostlých lišejníkem, napůl pohřbených v bahně. Několik z nich se stalo domovem nejrůznějších tvorů. Jakmile se Clayova bronzová mísa usadila na blátivé trávě, na jejím širokém okraji přistál střízlík a už se rozhodoval, jestli to nebude skvělé místo pro hnízdo.

Clay s Gabem kráčeli bok po boku po rozbahněné cestě. Po obou stranách rostly vysoké bílé břízy a menší zelené olše. Zpočátku oba mlčeli, ztraceni ve svých myšlenkách. Gabriel nenesl žádné zbraně, jen batoh, nejspíš prázdný. Clayův batoh byl naopak nacpaný k prasknutí náhradním oblečením, teplým kabátem, zabaleným jídlem na několik dní a čistými ponožkami pro celou armádu. Meč Hlídky měl zavěšený u pasu a přes pravé rameno přehozený Blackheart.

Štít se jmenoval podle běsnícího enta, který vedl celý živý les na vražednou, měsíc dlouhou výpravu jižní Agrií. Než se pustili do obléhání Dutého vrchu, vyhladil Blackheart a jeho stromová armáda několik vesnic. Přestože pár statečných, kteří chtěli bránit své domovy, přežilo, Clay a jeho skupina byli ve městě jediní opravdoví bojovníci. Následná bitva, trvající téměř týden, stála život jednoho nešťastného barda Ságy, ale stala se námětem více písní, než se dalo zazpívat za celý den.

Sám Clay sťal Blackhearta a z jeho mrtvoly získal dřevo na svůj štít. Štít, který mu zachránil život víckrát než všichni jeho přátelé ze skupiny dohromady. Nic cennějšího Clay nevlastnil. Jeho povrch mohl vyprávět příběhy o mnoha zkouškách, kterými prošel: tu měl rýhu od harpyjiných ostrých drápů, tu skvrny od kyselého dechu mechanického býka. Jeho váha byla Clayovi důvěrně známou jistotou. Přestože ho popruh začínal dřít, vrchní okraj štítu ho neustále škrábal zezadu do hlavy a ramena ho z něj bolela stejně, jako asi bolel hřbet koně zapřaženého do vozu se žulou.

„Ginny vypadá dobře,“ přerušil Gabriel dlouhé ticho.

„Hmm…“ zamručel Clay s úmyslem ticho zase obnovit.

„Kolik je Tally?“ snažil se Gabe. „Sedm?“

„Devět.“

„Devět!“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Kam ty roky uletěly?“

„Někam do teplých krajin,“ hádal Clay.

Nějakou dobu se dál plahočili mlčky. Clay však viděl, že jeho přítel je čím dál neklidnější. Gabriel nikdy nebyl zrovna uzavřeným člověkem, což byl v podstatě důvod, proč se stali přáteli.

„Pořád žiješ v Pětidvoří?“ Clay se rozhodl, že pokud si mají povídat, alespoň se pokusí změnit téma — nechtěl se bavit o své ženě a dceři, po kterých se mu už teď začalo stýskat víc, než myslel, že je možné.

„Žil jsem,“ odpověděl Gabriel. „Víš, jak to chodí.“

Clay vlastně nevěděl, měl však pocit, že to Gabriel nechce rozvádět.

„Odešel jsem z města asi před dvěma roky. Potom jsem chvíli žil v Deštný. Bral jsem sólo zakázky, abych měl na nájem a jídlo.“

„Sólo zakázky?“ vybídl ho Clay a přitom udělal krok stranou, aby se vyhnul zákeřnému výmolu. Celé jaro a léto tudy směrem na jih ke Conthasu proudily vozy plné čerstvě pokáceného dřeva a zanechávaly v cestě hluboko vyjeté koleje a rozšklebené jámy, které se nikdo nenamáhal opravit.

„Nic, co bych nezvládl,“ pokračoval Gabe. „Pár ogrů, barghest, smečka vlkodlaků, kterým bylo, jak se ukázalo, v lidský podobě asi tak sedmdesát, takže… jsem je dostal docela snadno.“

Clay nevěděl, co si má myslet — děsilo ho to a zároveň ho to pobavilo a upřímně překvapilo. Čím víc jste se blížili Pětidvoří, které bylo víceméně v přesném středu Grandualu, tím míň příšer jste nacházeli. „Netušil jsem, že v Deštný mají problémy s příšerama,“ prohlásil.

Gabriel se ušklíbl. „No, už nemají.“

Clay protočil panenky. Sám sis naběhl, řekl si pro sebe. Každopádně bylo fajn pod skromnou přetvářkou zase zachytit náznak starého dobrého Gabeova sebevědomí. Pod tou vší rzí se možná stále skrývá ostří.

„Tam jsem viděl Rose naposledy,“ oznámil Gabriel a nálada se mu opět zhoršila. „Navštívila mě, než se vydala na západ. Pokusil jsem se jí to rozmluvit, ale hrozně jsme se pohádali. Křičeli jsme na sebe půlku noci, a když jsem se ráno probudil, byla pryč.“ Zavrtěl hlavou, kousl se do spodního rtu a přimhouřil oči. „Přál bych si…“ začal, ale nedomluvil. Nakonec se zeptal: „A co ty? Cos měl v plánu, než jsem přišel a všechno zničil?“

Clay pokrčil rameny. „No, chtěli jsme poslat Tally do školy do Oddsfordu, až by na to byla dost stará. Potom… jsme s Ginny chtěli prodat dům a někde si otevřít podnik.“

„Myslíš jako hostinec?“ zeptal se Gabriel.

Clay přikývl. „Dvě patra, vzadu stáj, možná i kovárnu, abysme mohli kovat koně a spravovat nářadí.“

Gabriel se poškrábal na hlavě. „Škola v Oddsfordu a vlastní hostinec… Kdo by řek, že hlídkování tolik vynáší. Až se vrátíme, měl bych si Seržantovi říct o místo. V přilbě jsem byl vždycky neodolatelnej…“

„Ginny obchoduje s koňma,“ přiznal Clay. „Nosí domů pětkrát víc než já.“

„Tak to jsi šťastnej chlap,“ podotkl Gabe a letmo na něj pohlédl. „Při bozích, vlastní hostinec! Úplně to vidím: Blackheart pověšenej na zdi, Ginny rozlévající pití za barem, starý Clay Cooper sedí u krbu a každýmu, kdo je ochotnej poslouchat, vypráví, jak jsme kdysi šplhali ve sněhu do kopců, abysme pobili pár draků.“

Clay se zasmál a zahnal vosu, která mu bzučela kolem hlavy. Vzhledem k tomu, že většina draků, o kterých kdy slyšel, žila na vrcholcích hor, cesta do kopců ve sněhu zněla přesvědčivě. Stále nad tím ještě přemýšlel, když vtom se Gabriel zastavil, a to tak náhle, že do něj Clay málem narazil. Zrovna se chtěl zeptat, proč nejde dál, ale pak si uvědomil, kde vlastně jsou.

U cesty se nacházely trosky skromného domku zarostlé hustým křovím a po pás vysokou žlutou trávou. V ruině rostl klenutý dub, ze kterého se sypal déšť jasně oranžového listí. Jeho chtivé kořeny se obtáčely kolem sazemi zčernalého kamení, jako by se ho snažily stáhnout pod zem.

Už to bylo několik let, co Clay naposledy spatřil zbytky svého domova. Málokdy měl důvod cestovat takto daleko na jih od města. A když měl, tak se to místo snažil ignorovat, vyhnout se mu. Teď tu stál a pokoušel se namluvit si, že ve vzduchu přece nemůže cítit popel a ve tváři nemůže cítit žár plamenů. Nemohl slyšet křik nebo tupý úder pěstí — ve skutečnosti ne —, ale všechno si to živě pamatoval. Cítil, jak ho vzpomínky drtí stejně jako kořeny kamení. A hrozily, že ho udusí.

Gabe mu položil ruku na rameno a on málem vyskočil z kůže. „Promiň,“ zamumlal Clay rozrušeně. „Já…“

„Měl bys za ní zajít,“ prohlásil Gabriel.

Clay si povzdechl. Zíral na trosky. Sledoval krouživý pád listí, které mu připomínalo žhavý popel klesající k zemi. Další vosa, nebo tatáž, mu probzučela kolem hlavy. „Bude to jen chvilka,“ řekl nakonec.

Gabriel se na něj krátce povzbudivě usmál. „Počkám tu.“

Clayův otec byl dřevorubec. Přestože se často vytahoval, že krátce působil jako žoldnéř. Leif a Lesáci, tak se jmenovala jeho skupina. Dokud nezabili banderhobba unášejícího děti z okolí Vrbové vyhlídky. Naneštěstí kyselina ze žluči té potvory udělala své s nohama jejich vůdce a Leif se stal mrzákem. Nebyl schopen chůze, jenom klopýtavě kulhal. Skupina se poté proslavila prostě jen jako Lesáci. Bez něj.

Clayova matka Talia se starala o kuchyni u Královy hlavy. Co se týče jídla, byla umělec. Její manžel si často stěžoval, že cizím vaří lepší jídlo než vlastní rodině. Talia při jedné takové příležitosti poznamenala, že Leif tráví víc času pitím piva v hospodě než se svým synem. Byl to její způsob, jak ho nazvat opilcem, aniž by to skutečně vyslovila. Leif nebyl dostatečně bystrý, aby na její vychytralost reagoval, a na tónu mu nesešlo. Takže ji prostě praštil.

Raněn slovy své ženy vzal Leif druhý den svého syna s sebou do lesa. Bylo jasno a chladno — z hor se přihnal zimní vítr a zmrazil listí tak, že Clayovi, který popobíhal po boku svého otce, křupalo pod botami.

Co hledáme? pamatoval si, jak se ptal.

Leif nesl sekeru, kterou brousil každý večer před spaním. Zastavil se a rozhlédl se. Zkoumal stromy kolem — bílá bříza, rudý javor, stále zelená borovice. Slabý kus, prohlásil nakonec. Nebude se bránit.

Clay se tomu zasmál. Když na to vzpomínal, za ten smích se nesnášel.

Našli slabou břízu a Leif mu podal sekeru. Ukázal Clayovi, jak se postavit, jak natočit ramena, jak chytit sekeru za konec topůrka a vložit všechnu sílu do nápřahu. První Clayův sek byl mizerný. Rána se mu odrazila do rukou, až ho rozbolely lokty. A břízu sotva škrábl.

Otec si odfrkl. „Znovu, chlapče. Jako kdybys ji nenáviděl.“

Nakonec strom padl a Clay za svou snahu obdržel drsné plácnutí po zádech. Leif ho pak odvedl domů. Bříza zůstala ležet na místě.

A stále tam byla. Přestože už od té doby uplynulo čtyřicet drsných agrijských zim. V probleskujícím slunečním světle zářil vybělený strom stejně jako kost. Clay poklekl, batoh odložil stranou a Blackheart setřásl na zem. Nadechl se uklidňující vůně lesa. Natáhl ruku a dotkl se kmene a kroutící se kůry. Špičkami prstů přejížděl po jejích drsných sucích a záhybech.

Kromě Gabriela a Ginny nikdo jiný nevěděl, že tu Clay pohřbil svou matku. Chtěl sem vzít Tally, ale dosud k tomu nesebral odvahu. Jeho dcera byla strašně zvědavá. Chtěla by vědět, jak její babička zemřela. A jsou věci, které by devítiletá holčička ještě neměla vědět.

Nebylo tu nic, co by označovalo matčin hrob. Žádný náhrobní kámen, na kterém by truchlící, oplakávající Talii Cooperovou, mohli nechat věnec nebo zapálit svíčku. Jen v křehké kůře břízy byla vyryta slova buď laskavý. Vyrytá tak, jako by ten, který je ryl, plakal nebo byl ještě dítě. Nebo obojí.

KAPITOLA PÁTÁ

Kamení, ponožky a sendviče

„Takže kam máme namířeno?“ zeptal se Clay chvíli předtím, než je na cestě do Conthasu okradli.

„Nejdřív to nejdůležitější,“ prohlásil Gabriel. „Musím získat zpátky Vellichor.“

„Říkals, žes ho prodal?“

Gabe přikývl. „V podstatě ano.“

Clay nemohl uvěřit tomu, že vůbec vedou tento rozhovor. Vellichor, Gabeův starý meč, byl nejspíš nejcennější artefakt na světě. Před několika tisíci lety (jak se obecně bardi shodují) druinové — rasa nesmrtelných s králičíma ušima — jen o vlas unikli kataklizmatické zkáze své říše tak, že si Vellichorem prořezali cestu do tohoto světa, tehdy plného divokých lidí a příšer. Druinové si bez problému podrobili obojí a rychle začali budovat rozsáhlou říši známou jako Dominion.

Vedl je Vespian, jejich archón. Ten však o mnoho století později, když Dominion obsadily jeho vlastní hordy příšer, zmizel v Heartwyldu. Sága se s ním před téměř třiceti lety potkala. Zoufalý archón tehdy pátral po svém synovi, který byl unesen. Krátce nato ho Clay a jeho přátelé potkali znovu — smrtelně zraněného. Přiznal, že ho zranil právě syn, jehož hledal. Umírající druin dal svůj meč Gabrielovi, pod jednou podmínkou: že ho jím Gabriel zabije.

Gabriel to udělal a archón mu posledním dechem pošeptal něco, co ostatní neslyšeli, jazykem tak starým, že mu nerozuměli. Ať už to byla jakákoli slova, Clay si byl jistý, že nešlo o: Když bude třeba, prodej ho.

„V podstatě?“ V Clayovi vřel vztek. „Komu jsi v podstatě prodal svůj magickej meč?“ zeptal se Clay. Snažil se, aby jeho hlas nezněl tak rozčileně, jak se sám cítil.

Gabriel na něj krátce pohlédl — očividně se styděl. „No… Má ho Kal.“

„Kal?“

„Jo.“

„Počkej… Jako Kallorek? Náš starej agent Kallorek? Ten, kvůli kterýmu Valery…“

„Jo, ten, kvůli kterýmu mě Valery nechala,“ dokončil za něj Gabe. „Díky za připomenutí. Tak úplně jsem mu ten meč neprodal. Pár lidem jsem dlužil docela slušný peníze a Kal se nabídnul, že mě vyplatí. Akorát jsem neměl žádnou záruku. Řekl, že když mu dám ten meč, budem vyrovnaný. A že když ho budu potřebovat, mám přijít a říct si o něj. Tak si o něj řeknu.“

Clay Kallorka neviděl téměř dvacet let a rozhodně se na setkání s jejich bývalým agentem netěšil. Kal byl hlučný, drzý a hubatý — tak trochu jako Gabriel, jen hlučnější, drzejší a mnohem hubatější, bez Gabeova přirozeného šarmu a odzbrojujícího vzhledu, který by jeho chování vyvažoval.

Clay o nuzné minulosti jejich agenta věděl jen málo. Než se stal agentem, pro což měl, jak se nakonec ukázalo, talent, býval Kal v Conthasu nájemný rváč. Byl to právě Kallorek, kdo je představil Matrickovi a přesvědčil Ganelona, aby se přidal k jejich skupině. To Kallorek jim zajistil práci, která je dovedla k Moogovi. Bez Kala by nebyla žádná Sága.

Byl však podlý jako murlog.

Clay přemýšlel, jestli už Valery ví o tom, že Rose odešla do Castie. Pro Gabrielovo dobro doufal, že ano. Děsivější než Heartwyldská horda byl jedině vztek pomstychtivé bývalé manželky.

„A co ostatní?“ zeptal se Clay. „Už jsi o tom mluvil s Moogem? Nebo Ganelonem?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Šel jsem nejdřív za tebou. Říkal jsem si, že my dva spolu ostatní přesvědčíme snáz. Věří ti, Clayi. Víc než mně. Není to poprvý, co se snažím dát Ságu znovu dohromady, vzpomínáš?“

„Jo, no… Chtěl jsi, abysme bojovali v aréně,“ připomněl mu Clay. „Proti kdovíčemu. A s tisícem diváků.“

„S dvaceti tisíci,“ opravil ho Gabe.

„A kvůli čemu? Jakej to mělo mít smysl?“

„Já nevím!“ řekl Gabriel. „Tak se to dneska dělá. Lidi chtějí vzrušení. Chtějí krev. Vidět svý hrdiny v akci, ne to jen slyšet od nějakýho barda, co si stejně půlku příběhu vymyslí.“

Clay jen nevěřícně kroutil hlavou. Copak lidé nevědí, že příběhy a legendy jsou ta nejlepší část? Bozi vědí, že bardi nejsou dobří k ničemu jinému než se nechat zbytečně zabít a vykládat lži. A obojí mistrně zvládají. Clay už přestal počítat, kolikrát byl součástí nepřehledné, krvavé a děsivé rvačky, po níž slyšel, jak nějaký bard přesvědčuje plnou hospodu lidí o tom, že šlo o největší, nejvelkolepější boj mezi člověkem a obludou.

V příbězích se pochody odehrávaly bez popraskaných puchýřů, souboje na meče bez hnisavých ran, které hrdinu zabijí ve spánku. Pokud je v příbězích zabit obr, s velkou ránou padne k zemi. Ve skutečnosti obr umírá stejně jako všechno ostatní — s řevem a výkaly.

Clay, tedy jeho část, vždycky předpokládal, že svět za hranicemi Coverdale je den za dnem horší a horší, ale protože neplánoval mít s okolním světem moc co do činění — kromě nalévání nápojů a pronajímání postelí projíždějícím —, nezajímalo ho to. Jenže teď když se do něj zase bezhlavě hrnul… No, měl dojem, že je to horší, než si myslel.

„Důležitý je,“ pokračoval tvrdošíjně Gabriel, „že když řekneš ostatním, že dokážeme přejít přes Heartwyld a přivést Rose domů, uvěří ti.“

„Když myslíš,“ řekl Clay. Periferně zahlédl mezi stromy proletět nějakého ptáka nebo něco jiného barevného. Když se však otočil, bylo to pryč. „A co dělají ostatní?“ zeptal se. Zoufale chtěl změnit téma. „Teda kromě Matricka, který je, předpokládám, stále králem Agrie.“

Než Gabe odpověděl, objevila se před nimi na cestě žena. Dlouhé hnědé vlasy měla rozcuchané. Volně svázané copy přecházely v kudrnaté zacuckané konce. Její oblečení bylo v trochu lepším stavu. Co však postrádalo na kvalitě, nahrazovala kvantita. Dívka měla na sobě několik vrstev oblečení bez ohledu na styl a barvu. Přes rameno jí visel luk a pohrávala si s jediným šípem.

„Ránko, hoši,“ řekla. „Krásný den na procházku, co?“

„Nebo loupež,“ zamumlal Clay a rychle si prohlédl les po obou stranách. Zahlédl půl tuctu dalších osob schovaných mezi stromy. Všechno to byly ženy, oblečené stejně náhodně jako ta, která jim stála v cestě. Všechny byly ozbrojené až po prsa.

„Myslíte?“ zeptala se líným protaženým tónem cartské ženy. „Jsem radši, když při loupeži prší. Ne slejvák, ale spíš mrholení. Hodí se to k tý náladě. Podle mě je škoda kazit slunečný den jako ten dnešní něčím tak hrubým, jako je loupežnictví.“ Udělala bezmocné gesto, pak pozvedla šíp a namířila jím Clayovi na hruď. „Přesto jsme teď tady a loupíme.“

„Nemáme nic, co byste chtěly,“ řekl Gabriel a roztáhl ruce.

Zbojnice se usmála. „No, uvidíme. Takže buďte tak laskaví a položte zbraně na zem a ukažte, co máte v batohách.“

Clay poslechl, odhodil meč Hlídky na zem a rozepnul batoh.

Dívka hvízdla. „Á, ponožky a sendviče! Holky, dnešek je náš šťastný den! Pojďte si vybrat!“ Zpoza stromů se ozvalo sborové výskání a pískání. Na cestu se jako hladoví kojoti seběhly její dívky. Obklopily oba muže a výhrůžně na ně mířily noži, oštěpy a napůl napjatými luky. Gabriel, který sebou trhl při každé předstírané ráně, obrátil svůj batoh naruby.

Ke Clayovu překvapení nebyl prázdný. K překvapení všech ostatních v něm bylo jen pár kamenů. Ty teď vypadly Gabrielovi k nohám.

Povyk utichl. Vůdkyně zbojnic poprvé od chvíle, co se objevila, vypadala skutečně nespokojená.

„U Heathenových holých koulí!“ zaklela a odkopla jeden kámen do trávy u cesty. Gabriel vyrazil kupředu, jako kdyby po něm chtěl skočit, ale pohled ženy ho zastavil. „Šutry? Děláte si ze mě prdel? Co takhle safíry, rubíny nebo velký stříbrný ignity?“

„Ingoty,“ zamumlal Clay, ale žena ho neposlouchala.

„Bohové chraň, abychom náhodou nepřepadly nějakýho blázna s batohem plným diamantů! My musíme přepadnout toho s šutrama! A ponožkama! A… s čím jsou ty sendviče?“

„Se šunkou.“

„Se šunkou,“ zavrčela, jako kdyby to bylo jméno zarytého nepřítele. Sevřela luk a klouby na prstech jí zbělely.

„A co ten štít?“ zeptala se jedna ze zlodějek. Špičkou svého kopí ukázala na Blackheart.

„Vypadá nóbl,“ podotkla druhá. „Tak za dvorskou marku, možná dvě.“

Clay se neobtěžoval mluvit přímo na ně. Místo toho se podíval na jejich vůdkyni. „Štít zůstane u mě,“ řekl.

Žena překvapeně zamrkala. „Myslíš?“ Obešla ho. Luk používala jako hůl. Znovu se pohrdavě podívala na Gabrielovu žalostnou hromadu kamení. „Pokud vím, nejsi v pozici, kdy bys mohl… mohl…“ Ztratila nit. „U koboldího čuráka — je to to, co si myslím?“

„Záleží, co si myslíš, že to je,“ odvětil Clay.

„Myslím si, že je to štít patřící Pomaloručce neboli Clayovi Cooperovi,“ řekla. „Do prdele, myslím si, že to je Blackheart!“

„V tom případě máš pravdu,“ přiznal Clay. Už léta mu nikdo neřekl Pomaloručka. Byla to přezdívka, kterou si vysloužil tím, že téměř v každém boji dostal první ránu.

„Takže je nóbl!“ zajásala žena, která na to předtím upozornila. „Tak to si ho vezmem.“ Natáhla se po něm. Clay už se v duchu modlil ke kterémukoli z grandualských bohů, který měl na starosti odpuštění chlapům lámajícím ženám zápěstí a mlátícím je do krku.

„Nech ho být!“ zavelela vůdkyně.

Obě loupežnice na sebe chvilku hleděly jako šelmy před útokem na kořist. Vůdkyně však vydržela a ta druhá mrzutě odvrátila zrak.

„Tenhle štít,“ vysvětlila vůdkyně, „byl vyřezán ze srdce starýho zuřivýho enta, který zabil tisíc mužů, dokud ho on,“ ukázala na Claye a málem mu přitom šípem vypíchla oko, „nerozsekal na špalíčky. Tohle je Clay Cooper zvaný Pomaloručka. Je to žijící hrdina!“

„A hrdiny neokrádáme?“ zeptala se jedna loupežnice.

„Jistěže hrdiny okrádáme!“ odvětila vůdkyně a ladně máchla špičkou šípu přes měšec u Clayova pasu. Na prašnou cestu se vysypalo dvacet stříbrných mincí. Zlodějky se na ně vrhly.

Vůdkyně změnila tón hlasu na tón vhodný pro kázání. „Sendvič patří tomu, kdo ho sní, ponožka tomu, kdo ji nosí, a mince tomu, kdo ji utratí. Ale některý věci se nekradou. Jako tahle.“ Prsty přejela po drsném povrchu Blackheartu, jako by se dotýkala Svatého hrobu. „Tohle patří Clayovi Cooperovi a nikomu jinýmu. A dřív mi naroste ocas, než bych klesla tak hluboko, abych mu ten štít ukradla.“

Ustoupila, hodila si luk přes rameno a vrátila se na své místo uprostřed cesty před nimi. „Oblíct ponožky, holky!“ zakřičela a zlodějky se vrhly do akce. Sundaly boty a už si navlékaly Ginnyiny ručně pletené ponožky na cokoli, co měly na sobě. Poté si rozdělily sendviče a vytratily se do lesa.

Jedna z nich při útěku čapla Clayův meč. „Patří tohle Clayovi Cooperovi?“ zeptala se.

„Už ne,“ prohlásila vůdkyně.

Gabriel s očividnou úlevou sledoval, jak se loupežnice vypařily. Vůdkyně hleděla na Claye, ale kývla bradou směrem ke Gabeovi. „Kdo je tenhle ocas?“

Clay se podrbal ve vousech. „No, to je…“

„Gabe,“ odpověděl jeho přítel sám za sebe, a když vyslovil svoje jméno, trochu se napřímil.

Žena na něj zírala. „Jako Zlatý Gabe?“ Gabriel přikývl a ona nevěřícně zavrtěla hlavou. „No, nejste to, co bych čekala. To vám povím. Taťka mi vyprávěl, že jste byli lítí jako tygři a řízný jako pinta kaskarskýho. Mamka tvrdila, že jste byli nejhezčí chlapi, co kdy viděla — krom táty, samozřejmě. Ale koukněte na sebe: slabí jako čaj a tak zatraceně…“ zamračila se podobně jako farmář, který vidí celou svou úrodu shnilou. „… Staří.“

Clay pokrčil rameny. „Čas je mrcha.“

Žena se zasmála. „Jo? Vás dva teda vůbec nemá rád.“ Zamžourala směrem ke slunci. „Já a moje holky teď máme každopádně co utrácet, takže dík.“

Clay se trochu usmál. Přestože je ta žena nechala bez jídla, peněz a bez možnosti, jak si během následujících dlouhých chladných měsíců zahřát nohy, nedokázal ji nenávidět. Byla opravdu milá (na loupežnici rozhodně) a měla dost dobré vůle na to, aby jim nechala Blackheart. A to stačilo.

„Jak ti říkají?“ zeptal se.

Široce se usmála. „Různě. Zlodějka. Děvka. Zatracená kopie samotný bohyně Glif. Ale až tohle budete dneska večer u krbu vyprávět, řekněte, že vás okradla Lady Jain a její Hedvábný šípy.“

„Jste skupina?“ zeptal se Clay.

„Jsme skupina loupežnic,“ odvětila. „Ale ráda se utěšuju, že ještě máme šanci.“ Nato uskočila na stranu a Hedvábné šípy se vypařily v lese za ní.

Clay vydechl. Ani si neuvědomoval, že zadržuje dech. Zoufale sledoval, jak Gabriel poklekl a sbírá kamení, které vysypal.

„To myslíš vážně? Máš nějaký důvod, proč na tuhle bláznivou výpravu táhneš hromadu kamení?“

Gabriel popošel k okraji cesty. Našel v trávě kámen, který Jain odkopla, a prohlížel si ho, jako kdyby ho viděl poprvé v životě. „Patřily Rose. Nosívala je z pláže, když jsme žili v Urii. Chtěl jsem je vzít pro případ, že by…“

„Nebude je chtít,“ vyjel na něj Clay. „Bude jí fuk, žes jí přes půl světa přinesl haldu kamení, Gabe. Už to není malá holka!“

„… pro případ, že by byla mrtvá,“ dokončil větu Gabriel. „Chtěl jsem jí je dát na hrob. Líbilo by se jí to. Myslím.“

Clay zmlkl. Připadal si jako kretén.

Zanedlouho už zase hodili batohy přes ramena a ke své radosti Clay na dně toho svého objevil sendvič. Půlku podal Gabrielovi. Ten pozvedl obočí.

„To máme ale štěstí.“

Clay si odfrkl. „Když myslíš. Doufám, že nám tohle neuvěřitelný štěstí vydrží až do Castie.“

„A zpátky,“ poznamenal Gabe, příliš zaujatý svým sendvičem, než aby postřehl Clayovu jízlivost.

Během pár minut Clay spolkl poslední kousek sendviče a s ním i bolestivé vzpomínky na ženu, která ho přichystala. „A zpátky,“ zopakoval, aniž tomu, co říkal, skutečně věřil.

KAPITOLA ŠESTÁ

Průvod příšer

Jako člověk, který se dřív živil průzkumem zchátralých ruin a zabíjením čehokoli, co v nich žilo, věděl Clay o Starém Dominionu víc než většina lidí. Tato starodávná říše druinského lidu se kdysi rozprostírala po celém známém světě. Od Grandualu na východě přes rozlehlý les Heartwyld uprostřed po Endland na západě. Druinové byli vynikající řemeslníci a mocní čarodějové. Nad tehdy primitivními kmeny lidí a příšer vládli s lehkostí bohů. Ale tak jako všechno, co vyroste příliš rychle — velké pavoučí sítě nebo obrovské pozdní dýně —, se říše stala příliš velkou a nakonec se sama zhroutila.

Exarchové pověření vedením vládnoucích měst Dominionu se vzbouřili proti archónovi a vypukla občanská válka. Přestože byli druinové nesmrtelní, bylo jich poměrně málo (Moog jednou Clayovi říkal, že druinské ženy mohly porodit pouze jedno dítě), a tak své armády posilovali příšerami, které exarchové po generace šlechtili, aby byly zuřivější a divočejší než dřív. Stvoření se však ukázala být příliš divoká, nedala se ovládat, a tak vznikly první velké hordy: obrovské skupiny příšer, které se nekontrolovaně hrnuly Starým Dominionem a způsobily jeho zkázu.

Exarcha jménem Contha vybudoval armádu z kamenných golemů, které ovládaly runy. Clay vlastně netušil, jak takové runy fungovaly. Golemové, které potkal během výprav, byli většinou ničící kolosy bez pána. Conthovy armády golemů však byly rozdrceny pustošícími hordami na suť, a tak exarcha opustil svou pevnost, utekl do podzemí a nikdo už o něm nikdy neslyšel.

Někteří tvrdili, že se nesmrtelný Contha vrátil, toulá se po zničených zbytcích své citadely a úpí nad pádem svého milovaného Dominionu. Jiní zase naznačují, že zůstal pod zemí, stal se z něj drmolící troglodyt a žije o samotě v tísnivé temnotě.

Podle Claye prostě a jednoduše umřel. Druinové se dožívali tak vysokého věku, že se zdáli být nesmrtelní, ale dali se zabít — Clay viděl, jak byl jeden zabit — a tam dole ve tmě žila spousta odporných věcí.

Během Války za nápravu fungovaly ruiny Conthovy pevnosti jako shromaždiště. Ze stínu pevnostních zdí zahnalo Společenství králů zbytky poslední hordy do Heartwyldského lesa. Nakonec kolem nich vznikla osada, místo, kde se ti stateční, kteří se odvážili vstoupit do Wyldu, mohli sejít a doplnit zásoby, a ti, kteří se vrátili, mohli utratit své nově nabyté bohatství nebo pít, aby zapomněli na hrůzy, jimž právě o vlásek unikli.

Zanedlouho se Conthův tábor rozrostl v městečko. Někdo kolem postavil zeď. A když se městečko změnilo ve velké nafouklé město, někdo postavil větší hradby. V průběhu let se název zkrátil na Conthovo a pak na Conthas. A někdy se nazývalo Svobodné Město, protože i když leželo na hranicích Agrie, agrijský král (jejich starý přítel ze skupiny Matrick) si nekladl na území tak blízko divokých hranic nárok. Nevybíraly se tam žádné daně, na procházející zboží nebylo uvaleno žádné clo. Conthas byl výspou podnikání a příležitostí. Bylo to jedno z posledních divokých míst v čím dál civilizovanějším světě.

Vzhledem k tomu všemu byl Conthas, stručně řečeno, díra. A čím dřív odtud budou moct odejít, tím podle Claye líp.

Bylo půl hodiny po poledni třetího dne od chvíle, kdy opustili Coverdale. Byli utrmácení, zaprášení a tak hladoví, že se Clayovi sbíhaly sliny už jen z toho, když mu muž u brány nabídl něco, co vypadalo jako spálená krysa na špejli.

Naposledy jedli před dvěma dny, když jim sadistický farmář každému hodil jablko za kliky na cestě. Clay našel želvu, která se snažila vyškrábat po blátivém okraji potočního koryta. Zatímco se pokoušel rozdělat oheň, Gabe s ní odešel stranou a pustil ji na svobodu. Obelstil Claye ujištěním, že je Kallorek ve městě nakrmí jako krále. Clay stejná ujištění předal svému kručícímu žaludku. Ten však nebyl tak ochotný věřit kravinám jako jeho hlava.

Conthas byl stejný blázinec, jak si ho Clay pamatoval. Žádný král znamenal žádný zákon. Nebyli tam žádní strážní, kteří by udržovali pořádek a odrazovali od násilností. Žádné daně znamenaly, že tam nikdo nečistil kanály a nedláždil cesty. A tak se Clay s Gabrielem skrze brány brodili do města, jehož rodiče si na jeho hlídání najali prostitutku a nikdy se k němu nevrátili, něčím, o čem doufali, že je bahno.

Hlavní ulice se vinula mezi dvěma kopci. Město se pak plazilo do svahů jako plíseň zahalená v oblaku šedého dusivého kouře. Clay viděl několik nehlídaných ohňů, ale zdálo se, že to nikoho nezajímá. Nebyli tu žádní požárníci, kteří by spěchali, aby ohně uhasili. Na severu se proti slunci jako zaťatá železná pěst tyčila uzavřená pevnost Conthas. Na jižním kopci stál rozestavěný chrám. Byl nedokončený a zakrytý lešením.

Říkávalo se, že Svobodné Město lákalo kdekoho, ale ve skutečnosti lákalo hlavně to špatné. Do Conthasu přicházeli natěšení dobrodruzi z celého Grandualu v touze přidat se k nějaké skupině a vydat se na výpravy po Wyldu. Tyto jejich sny byly nevyhnutelně pokroucené jako odraz ve špatném zrcadle. Anebo se jim to zrcadlo rovnou rozbilo o hlavu.

Člověk nemohl hodit kamenem, aniž trefil dobrodruha, zloděje, lovce zlodějů, lovce odměn, podvodného čaroděje, potulného barda, obchodníka s drápy, čarodějku, šermíře k najmutí či kohokoli, kdo na takových lidech vydělával: zbrojíře a kováře, děvky a šarlatány, hráče karet a kostek. Dealeři číhali v ústích uliček, zatímco se závisláci, na kterých vydělávali, krčili s noži v rukou v blátě. Na pažích měli krvavé rány a na ztrhaných tvářích blažené úsměvy. Na každém rohu tu byl trhovec prodávající kouzelný meč nebo neprorazitelné brnění, případně alchymista, který nabízel okouzlující lektvary, lektvary pro dýchání pod vodou nebo zaručující neviditelnost. Clay zahlédl i jeden lektvar v lahvičce s nápisem NESMRTELNOST.

„Za kolik je?“ zeptal se babky, která ho prodávala.

„Sto jedna dvorských marek,“ odpověděla. „Bez náhrady.“

Clay se na lahvičku zamračil. „Vypadá to jako voda s trávou.“

Babka na něj zlostně hleděla, dokud neodešel.

Na Ulici Svatyní prošli kolem chrámů zasvěcených každému ze Svaté Čtveřice. Clay slyšel křik ze zamřížovaných oken prostého útočiště Zimní královny, vzdechy zpoza hedvábných záclon svatyně Panny Jara. Před chrámem Vaila Heathena se vinula přímo fronta. Clay předpokládal, že se farmáři přišli pomodlit za slušnou sklizeň. Mnoho z nich neslo zmítající se telata nebo bečící jehňata jako krvavé oběti Synu Podzimu. Jeden zoufalý muž svíral v náručí prašivou kočku. Zvíře očividně vycítilo, jaký osud ho čeká, protože muž měl na tváři a obličeji řadu rudých škrábanců.

Kněží v rudozlatých ornátech Pána Léta odháněli ze schodů svého kostela žebráka. Chudák byl oblečený v šedé zablácené tunice a Clay téměř zalapal po dechu, když zahlédl jeho uhlově černé ruce, z nichž jedna už byla jen pouhým pahýlem.

Trouchnivák. Clay se ušklíbl a oklepal se. Nedokázal tomu zabránit. Kromě hmatatelnějších hrůz číhajících pod zhoubnými korunami Heartwyldského lesa se každý, kdo do černého lesa vstoupil, musel bát i nakažení Heathenovým dotekem, mezi lidem známým také jako trouchnivina. Ta se vždy nejprve projevila jako černá skvrna na kůži, která brzy ztvrdla v černý strup. Ten se držel masa jako klíště. Nešlo ho seškrábat, aniž byste si vytrhali cáry masa, a i tak to bylo jedno — strup stejně narostl znovu. Postupně se šířil nebo se objevil na jiné části těla. Napadené končetiny postupně skrznaskrz uhnily a choroba postupovala, dokud se nezmocnila krku nebo nějakého důležitého orgánu. Pokud měl postižený štěstí, stalo se to spíš dřív než později. Clay slyšel o trouchnivácích, kteří žili v trýznivé agonii celá léta, než konečně zemřeli.

Údajně existovaly způsoby, jak nemoci předejít — ať už pití čaje z dryádích řas nebo návštěva vědmy někde vysoko v Jínoštítých horách —, ale navzdory snahám největších grandualských mozků, neexistoval žádný lék. Trouchnivina byla rozsudkem smrti. Prostě a jednoduše.

„Clayi, koukni, to je Moog,“ zatahal ho Gabriel za rukáv a ukazoval přitom na zeď polepenou plakáty. Na mnoha z nich byl špatně namalovaný, ale okamžitě rozpoznatelný čaroděj. Usmíval se od ucha k uchu, jedno oko přivřené ve vševědoucím mrknutí.

Clay přimhouřil oči, jak se snažil přečíst slova napsaná pod čarodějovým obličejem: „Moogova magická fenomenální falická medicína. Z nicky hrdinou po jednom doušku. Spokojenost zaručena!“

Clay pohledem přelétl i ostatní plakáty na zdi. Jeden nabízel odměnu za jedovatý dech hnilobné sylfy, jiný hledal skupiny ochotné zabít královnu pavouků Hectru. Clay se zamyslel, jestli Hectra byla pavouk nebo jen žena, která předstírala, že pavoukům vládne. Najednou ho ze zamyšlení vytrhl hluk kolem.

Po ulici kráčeli muži, vždy čtyři bok po boku, ve třech řadách za sebou, ozbrojeni kladivy a oválnými štíty. Ještě nepoužili násilí, ale svými drsnými pohledy a štíty dokázali pročistit pořádný kus ulice. Za nimi kráčel muž v zašpiněné kožené zbroji s vlčí kůží přes hlavu. Pozvedl ruce a začal křičet směrem k davu.

„Dobří lidé Conthasu! Slyšte!“

Clay v davu neúspěšně pátral po dobrých lidech. Vlčí hlava i přesto pokračoval.

„Uvolněte cestu Bouřojezdcům, kteří se právě vrátili z troufalé výpravy do Heartwyldu.“ Než pokračoval, počkal, až lidé přestanou žvanit. „Před nimi půjdou Sestry v oceli, které si podmanily skřety z Kobaltových jeskyní a jejich obávaného vojevůdce Churavce!“ Vlčí hlava a jeho rváči ozbrojení štíty se tlačili dál a uvolňovali cestu.

Dole na ulici se strhl rozruch. Clay nahlédl na západ a uviděl tam zástup vinoucí se zablácenou hlavní třídou. Bouřojezdci, jak předpokládal, i když o nich nikdy neslyšel, museli za průvod Conthasem zaplatit v hotovosti. A jak se procesí blížilo, Clayovi začalo být jasné, že hotovosti měli víc než dost.

V čele pochodoval kádr bubeníků. Na sobě měli dlouhé pláště sešité z pruhů kůry. Na hlavách klobouky s chocholkami ze zeleného listí. Mezi nimi poskakovaly děti oblečené jako lesní skřítci. Za zády měly křídla z lehké tkaniny. Za nimi se kolébal obrovský hromotluk. Půlku obličeje měl namalovanou namodro, takže připomínal Divoký lid. Ten byl v černém lese doma a živil se masem a krví. Alespoň se to tak vyprávělo. Clay potkal víc než jen pár kanibalů, kteří si raději dali dobře propečené kuře než masitou kýtu nějakého nešťastného dobrodruha. Jenže kuřata (na rozdíl od nešťastných dobrodruhů) se ve Wyldu sháněla hodně špatně.

Habán byl zahalený v exotické kožešině a přes rameno měl zavěšený roh, který kdysi mohl být dračím zubem — než ho někdo vydlabal a udělal z něj hudební nástroj. Na davy kolem se šklebil a doháněl je tak k šílenství. A pak dlouze zatroubil na roh. Ten zvuk Clayovi připomněl větry skučící ve výškách nebo kvílení zraněného kdesi ve tmě.

Pak šli skřeti. Dvě řady po šesti, každý se svázanýma rukama, spojeni jeden s druhým řetězy, které se jako železní hadi vlnily bahnem. Jejich skupinka vypadala neduživě. Byli vychrtlí jako žebráci, ale dostatečně čilí. Vyskakovali po davech kolem a cosi drmolili. Ani jim nevadilo, když po nich někdo hodil přezrálé rajče nebo shnilou rybu.

Pravděpodobně hladoví, odhadoval Clay. Počkejte, až ucítí tu krysu na špejli.

Za nimi kulhal v poutech jejich vojevůdce Churavec. Tvář, kterou vystavoval na odiv, byla tak zbitá a pohmožděná, že působil ošklivě i na skřeta. A jejich měřítko ošklivosti bylo nechvalně proslulé tím, jak nízko leželo.

Sestry v oceli rozhodně nebyly takové, jak Clay očekával. Svého času bojoval po boku mnoha válečnic, ale tyto tři vůbec nevypadaly jako ony. Vlasy měly vyčesané nahoru v lokýnkách a svázané lesklými stuhami. Oči měly tlustě orámované černidlem, rty obarvené doruda, jako růže. A jejich zbroj! Vypadala křehce, jako z porcelánu. Byla navržena tak, aby kůži spíš odhalovala, než ji chránila před špičkou meče nebo šípu. Válečnice jely ve středu na třech čistě bílých klisnách, jejichž stříbrná zbroj se blyštěla jako zrcadlo.

Muž vepředu na jednu Sestru zahvízdal. Ou ou. Clay sebou trhl a připravil se na to, jak toho nemravu žena zadupe do bahna. Ona se místo toho usmála a poslala mu vzdušný polibek.

„Co to, do prdele?“ slyšel Clay sám sebe, jak se jen tak do vzduchu ptá.

Gabriel vedle něj jen pokrčil rameny. „Tak to teď chodí. Říkal jsem ti to. Jen samá zábava a realita nikde,“ odfrkl si a pokynul směrem ke skřetům. „Tyhle chuděry nejspíš koupili na aukci.“

Průvod pochodoval dál. Teď přišla na řadu kořist, kterou Bouřojezdci získali během výpravy ve Wyldu. Skupina mužů nesla relikvie z Dominionu: tupé meče a zrezavělá šupinová brnění z dávných bitevních polí.

Následoval volem tažený vůz s rozpadajícími se zbytky jednoho z Conthových golemů ovládaných runami. Kousky byly poskládány k sobě, aby přihlížející viděli, jak velký golem původně byl.

„Působivý,“ prohlásil Clay. „Ty není lehký dostat.“

Čtyři muži v těžké zbroji doprovázeli vychrtlého trolla v masivních železných okovech. Ruce měl v loktech uťaté a pahýly mu pobili stříbrnými hřeby, aby mu znovu nenarostly. Dva muži nesli pochodně a pobízeli jimi netvora, kdykoli se svýma uhlově černýma očima dlouho zastavil na někom, kdo mu připadal výjimečně chutný.

Pak šla obrovská opice, pruhovaná jako tygr. Žena, která ji vedla na vodítku, se smála a mávala. Občas ji podrbala. Kdykoli to udělala, zvíře se zazubilo. Očividně bylo omámené.

V davu se rozhostilo podivné ticho. Clay se podíval vpravo a viděl přijíždět další vůz. Na šířku zabíral celou ulici, táhlo ho šest volů a měl deset kamenných kol. Vezl ocelovou klec. Její mříže byly silné jako mužská noha. Ve stínech uvnitř Clay něco zahlédl. Kousek hrubé srsti, kovový záblesk šupin…

„U všech rohatých…“ chytil Gabe Claye za rameno.

A pak sám Clay viděl, co Bouřojezdci z Wyldu přivezli. Byla to chiméra. Živá.

Ztěžka polkl. V nitru ucítil bodnutí. Mohl to být strach, nebo nadšení. Nebo obojí. V každém případě už dlouho nic takového necítil. Jednou slyšel (pravděpodobně od Gabea), že většina tvorů se narodila, aby žila, ale pár výjimečných přišlo na svět, aby zabíjelo. Chiméry byly rozhodně ten druhý případ.

Tato byla očividně omámená. Její pohyby byly mdlé a pomalé. Její hadovitý ocas nehybně ležel mezi mřížemi jejího stísněného vězení. Křídla, jejichž mávnutím by chiméra odfoukla dům, měla složená na zádech. Ze všech tří jejích hlav — lví, dračí a beraní — se o okolí zajímala jen ta dračí. Čelisti jí svíral železný náhubek, z nozder jí vycházel dým, který zahaloval žluté přivřené oči nahlížející mřížemi.

„Proč ji nezabili?“ zeptal se Gabriel.

Clay, který si kladl tutéž otázku, mohl jen nevěřícně zavrtět hlavou. „Divadýlko,“ řekl.

Nakonec jeli Bouřojezdci. Pět jich stálo na plošině se závěsy a hromadou pokladů. Otevřené truhly přetékaly drahokamy a šperky, mince se jim v kupkách blýskaly u nohou. Pokud by skupina sama (v níž byli všichni členové ozbrojeni) nestačila na to, aby dav odradila od nápadu vrhnout se na vůz, byla tu ještě celá eskorta kopiníků. Jejich zamračené pohledy a dlouhá kopí držely dav na uzdě. Kráčelo tam ještě mnoho žen oblečených jako nymfy, tedy víceméně nahých. Ty ze stran vozu nabíraly bronzové mince a rozhazovaly je kolem cesty. Clay si všiml, že zlaté a stříbrné mince byly příhodně nahrnuté víc ke středu.

Členové skupiny Clayovi nejprve připadali mladí, ale pak si uvědomil, že i jemu bylo sotva osmnáct, když se s Gabem poprvé vydali na cesty. Jejich brnění alespoň vypadalo funkční, i když bylo poněkud okázalé. Ale Clay je podezříval, že na sobě mají víc make-upu než Sestry v oceli. Také si nemohl nevšimnout mnoha mladých dívek u cesty, které hystericky vřeštěly, když chlapci projížděli kolem.

Clay se usmíval. Vzpomněl si, jak se svými společníky na této ulici poprvé předváděli kořist ze své vlastní výpravy do Heartwyldu. Moc si toho nevybavoval, protože byli opilí. Moog většinu průvodu prospal, Matrick spadl z vozu do davu a tři dny byl nezvěstný.

„Už jsem viděl dost,“ prohlásil Gabriel. Najednou vypadal rozmrzele. Clay přemýšlel, jestli mu zkazila náladu žárlivost. „Pojďme odtud, než se dav začne rozcházet. Zajdeme ke Kallorkovi.“

Clay si protáhl krk, aby se zbavil křeče z půlhodinového hledění na západ. „Jistě. Kde bydlí?“

Gabe pokynul směrem k jižnímu kopci a rozestavěnému chrámu na jeho vrcholku. Zamračil se, jako by se díval na oprátku, na které ho chtěli oběsit. „Tam nahoře.“

KAPITOLA SEDMÁ

Koupání se žraloky

Kallorek měl uprostřed domu rybník. Voda v něm byla tak čistá, že Clay viděl dlaždice na dně — modré a bílé. Nevšiml si žádných ryb ani žab. Nezahlédl žádné lekníny nebo rákos, nebo dokonce vážky poletující nad hladinou. Byla tam jen… voda.

„Jakej má tohle kurva smysl?“ zeptal se.

Gabriel neodpověděl. Zase se ztratil ve svém vnitřním světě. Seděl na kraji rybníka v proutěném křesle a užíral se vlastními myšlenkami. Je to pochopitelné, pomyslel si Clay, vzhledem k tomu, že Gabriel přišel prosit Kallorka, aby mu vrátil meč; bylo by to divné, i kdyby jejich bývalý agent neměl ještě něco dalšího, co kdysi patřilo Gabeovi — jeho ženu Valery.

Dosud ji neviděli. Ale když je sem služebná vedla, slyšeli ji. Gabriel ihned ztuhl, jako myš, která zaslechla soví skřek.

Jednou z mnoha dovedností, které se Clay naučil od své ženy, bylo vidět v každé situaci to dobré. Vědět, že ať věci vypadají sebehůř, vždycky někde existuje někdo, kdo je na tom ještě bídněji. Jediný pohled na Gabeova pokleslá ramena nebo krátké trhavé pohyby jeho prstů v klíně způsobil, že se Clay cítil jako nejšťastnější muž v místnosti.

Alespoň do doby, než přišel Kallorek. Předstoupil před ně v tmavě modrém hedvábném županu, tak kvalitním, že přes jeho velké břicho splýval jako voda. Kolem krku mu viselo několik těžkých zlatých řetězů, na prstech se mu třpytily prsteny osazené okázalými drahokamy a obě uši měl propíchnuté. Clay viděl krále pohřbené s méně cetkami, než měl on.

„Chlapci moji!“ Jejich hostitel zvládl sevřít Claye i Gabriela v jednom podivném objetí. Jeho prošedivělý vous, dříve drsný jako koňské žíně, zjemněl vonnými olejíčky a byl pečlivě zapletený. Jeho zdravě vyhlížející pleť voněla, přes slabý zemitý zápach potu, po santalu a šeříku. Měl tak velký předkus, že mu někteří (samozřejmě mimo doslech) přezdívali Ork.

Kallorek konečně povolil sevření a odtáhl se na délku paže. Široce se usmíval. „Zlatý Gabe a Pomaloručka osobně,“ prohlásil posmutněle. „Živoucí legendy! Zatracení Králové Wyldu, že? Vypadáš čile jako čerstvej kůň, Coopere. A ty, Gabe, vypadáš unaveně. A staře! Při bozích Grandualu, chlape, co tě žere? Snad ne zase chlast? Nebo bereš škrábain? Jen mi neříkej, žes chytil tu zatracenou trouchnivinu.“

Gabriel se pokusil o úsměv, ale vůbec se mu nepovedl. „Jsem jen unavenej, Kale. A starej. A…“ zaváhal a ještě víc zbledl. „Potřebuju mluvit s Valery a… požádat tě o laskavost.“

Kallorek se na chvilku zatvářil podezíravě. Jeho úsměv se však brzy vrátil. „Všeho do času, jo? Až se trošku osvěžíte. Nejdřív narazíme soudek a najíme se. Máte hlad?“

„Příšernej!“ vyhrkl Clay.

„No samozřejmě!“ spráskl Kallorek své buclaté ruce. „Skočte si do bazénu. Než se osvěžíte, nechám připravit nějakou dobrotu.“ Když se jeho hosté ani nehnuli, pokynul směrem k rybníku za nimi.

Clay se krátce podíval přes rameno a pak zpátky. Pokrčil rameny.

„Bazén,“ řekl Kallorek a ukazoval. „Je přímo tamhle.“

„Myslíš ten rybníček?“

„Myslím bazén,“ zabručel jejich agent. „Vlezte tam. Zaplavte si.“ Svá slova doprovodil přehnanými gesty, až jeho šperky cinkaly.

Clay si rybník prohlédl. „Plavat kam?“ zeptal se.

„Co tím myslíš, plavat kam?“ zamračil se Kallorek.

„Je to léčivej pramen?“ zeptal se Gabe. Ohnul paži v lokti, a když ji úplně natáhl, zašklebil se. „Protože můj loket je asi…“

„Poslyš, vyser se na loket!“ vybuchl Kallorek. Clay zapomněl, jak prchlivý Kallorek je. Široký úsměv s odhalenými zuby v jednu chvíli a za vteřinku… „Není to ani pramen, ani rybník, ani zkurvená nymfí vana. Je to bazén, sakra. Jenom bazén! Plave se v něm dokola, aby se člověku ulevilo.“

Clay byl dost chytrý na to, aby Kallorkovi nenavrhl, ať si v bazénu zaplave sám, protože by ho jen víc vyprovokoval. Ale Gabriel tak chytrý nebyl, a tak ho ve chvíli, kdy Gabe otevřel ústa, Clay prudce strčil do vody, kde jeho přítel cákal, plival a divoce plaval čubičku zpátky ke kraji.

Kallorkův vztek byl pryč. Dostal záchvat smíchu, až si musel utírat slzy.

„Měls pravdu,“ poznamenal Clay. „Už teď se cítím líp.“

O Kallorkovi bylo potřeba vědět dvě věci: byl ohavný jako dvouhlavá žába. A taky ten tlustý bastard věděl, jak se pořádně najíst.

Během jídla se Clay dostal do povznesené nálady, působil jako omámený, za což byl dvojnásob vděčný ve chvíli, kdy se k nim u stolu připojila (také omámená) Valery. Moc toho nenamluvila, ale mnohokrát si dlouze povzdechla a tu a tam se hihňala něčemu, co připadalo vtipné jenom jí (třeba kapustám politým javorovým sirupem, které se jí slepily dohromady, nebo zvuku nože, kterým znovu a znovu klapala o medově křupavou kůžičku vepřového hřbetu).

Clayovy oči opakovaně přitahovaly její jizvy částečně skryté rukávy. Od Gabriela věděl, že Valery dříve experimentovala se škrábainem — drogou z jedu matočervů aplikovanou drobnými zářezy do jemné kůže na spodní straně paží. Asi ji stále užívala, protože několik viditelných ranek bylo ještě čerstvých a zarudlých.

Když ji Clay sledoval, jen stěží mohl uvěřit, že je to ta stejná žena, do které se Gabe před tolika lety zamiloval. Žena, která jediná, bez pomoci, podle některých zapříčinila rozpad nejlepší námezdní skupiny v historii Grandualu. Nezapříčinila — za to nesla zodpovědnost úplně jiná žena —, ale přestože Valery loď nepotopila, rozhodně do jejího trupu pár děr udělala.

Gabe a Val se poprvé potkali na Válečných trzích. Slavnosti, která se konala třikrát do roka v ruinách Kaladaru, starodávného mocenského sídla Dominionu. Všechny skupiny, bardi a agenti ze všech pěti dvorů se na tři pozdní podzimní dny sjeli, aby nezřízeně bojovali, souložili a opíjeli se do němoty. Valery se však účastnila na protest. Byla součástí skupiny Snášenlivých. Ti měli idealistickou, nepopulární vizi, že lidé a příšery mohou mírumilovně žít vedle sebe. Aby se pokusili prazvláštním způsobem prosadit svou myšlenku, rozhodli se podpálit obří vůz Ságy — v podstatě dům na kolech, který skupina používala jako základnu.

Snášenliví byli vyhnáni, než k čemukoli došlo, ale Gabriel Valery zajal. Trval na tom, aby se účastnila večírku pořádaného uvnitř vozu. Clay si pamatoval, jak nepatřičně mezi tolika neurvalými a drsnými žoldnéři vypadala: vysoká, hubená jako věchýtek, s bělostnou pletí a zlatými vlasy. Měla na sobě šaty, které připomínaly spíš spodničku, a na čele květinovou čelenku. Vypadala jako princezna mezi orky, poznamenal tehdy Clay, přestože ho určitě nikdo neslyšel.

S Gabrielem si šla po krku hned od začátku. Říká se, že některé páry jsou jako oheň a led, alespoň tak to Clay slyšel, ale přestože Gabe a Val zastávali rozdílné názory, byli spíš jako dva stejné meče ve vzájemném souboji. V ohni. Za ledové bouře. Zprvu hravý výslech vedený Gabrielem pro pobavení hostů se změnil ve vášnivou diskusi, pak ve zlostnou hádku a nakonec zuřivý souboj v řevu, při kterém se Valery podruhé pokusila podpálit válečný vůz Ságy rozbitím lampy o Gabrielovu hlavu.

Do rána se do sebe šíleně zamilovali.

Val opustila Snášenlivé, což se ukázalo jako správně načasované rozhodnutí, protože o týden později přijali pozvání na hostinu od kmene divokých kentaurů, aniž si uvědomili, že oni sami mají být na hostině jako hlavní chod. Val doprovázela Ságu na její následující výpravě a často se s Kallorkem dohadovala o tom, jakou práci by měli vzít příště. Gabriel s Val častěji a častěji probíral věci týkající se celé skupiny, což Moogovi a Clayovi nevadilo, ale Matrick a Ganelon s tím měli problém. Val potlačila Gabeovu násilnickou povahu, což ty dva snášeli podobně, jako hora snáší kozy, které po ní poskakují — dokud se v Gabrielových vlasech neobjevil první květ…

Gabe ostře dloubl Claye loktem do žeber a upozornil ho, že se ho někdo na něco ptal. „Ano. Ne. Co?“ zjišťoval Clay a neprůstřelně se tak kryl.

„Jak je stará tvoje dcera?“ zopakoval Kal. „Talyn, ne?“

„Tally. Letos v létě jí bylo devět.“

„Tally? To je zkrácenina?“

„Od Talie,“ řekl Clay.

„Hmm.“ Kallorek se očividně víc zajímal o šťávu z hovězího, kterou se snažil nalít na silný krajíc chleba tlustě namazaný máslem. „A co tvoje, Gabe?“

Gabe seděl vzpřímeně naproti agentovi, ruce měl v klíně a svého jídla se sotva dotkl. „Moje co?“ zeptal se.

„Tvoje dcera,“ řekl Kallorek s plnou pusou, celou upatlanou. „Ona a ta její smečka zmetků, kterou nazývá skupina, se tu stavily asi… před sedmi nebo osmi měsíci. Říkala, že mají velkou zakázku — ale prej nepotřebujou agenta — a hledali pomoc. Ptali se, jestli jim nemůžu dát nějaký vybavení.“

„Rose tu byla?“ zeptal se Gabe.

Kallorek si olízl prsty od šťávy. „Řekl jsem, že o tom popřemýšlím, ale že nejsem charita, chápeš? Jsem sběratel. Kurátor vzácnejch a krásnejch předmětů.“ Možná podvědomě, a možná taky ne, chytil Valery za ruku. Zamrkala a usmála se, jako by jí přes nos přeletěl motýl. Neřekla však nic. „Každopádně, ta malá krysa mi ukradla několik drahocennejch relikvií a uprostřed noci zdrhla. Od tý doby jsem o ní neslyšel.“

Gabriel prosebně vzhlédl, ale Clay byl právě uprostřed dlouhého doušku vína, který hodlal natahovat tak dlouho, dokud jeho přítel nevysvětlí, co se Rose stalo a co s tím hodlají dělat.

Zatímco Gabe vysvětloval, Clay přes okraj svého poháru sledoval, jak se Kallorkovo obočí zvedá čím dál výš, blíž k jeho mastné kštici. Valery tiše naslouchala, ve tváři nečitelný výraz, občas si poškrábala řezné rány na rukou. Při zmínce o Castii vytřeštila oči a v jejím výrazu se na okamžik něco objevilo — náznak trápení tak slabý jako úpění vězně nesoucí se po schodech kobky —, pak už byl její pohled zase nepřítomný. Jakmile Gabriel domluvil, Kallorek si povzdechl a potahoval si spletené vousy. Valery nasadila nevzrušený úsměv a jen tak do vzduchu pronesla: „To je milé.“

Chudák Gabe vypadal, jako by ho někdo bodl do srdce. Clay částečně čekal, že se jeho údiv změní ve vztek, ale Gabriel jen potřásl hlavou a svou pozornost znovu obrátil k nedotčenému talíři před sebou.

Kallorek zavolal sluhu, aby Valery odvedl do jejího pokoje. Všichni tři si dali moučník (čokoládový koláč posypaný nasekanými mandlemi a ozdobený šlehačkou) a usrkávali sladké červené pivo. To vše v mírně nepříjemném tichu. Kal jim pak nabídl prohlídku svého sídla. Původně to měl být velký chrám Syna Podzimu.

„Utopili v něm hodně peněz,“ vysvětloval jim, „ale když byli v půlce, někdo měl skvělej nápad postavit chrám dole ve škarpě.“ Škarpa bylo označení pro dno údolí, které používali místní žijící na úpatích Conthasu. „A nemá smysl chodit na kopec promlouvat s bohem, když vás dole slyší stejně dobře, ne?“

„Proč vůbec stavět chrám?“ dovolil si podotknout Clay. „Je levnější prostě křičet k nebi.“

Kallorek se na něj podíval tak, jako kdyby právě navrhl, že uhasí oheň přihozením dalších polen. „Křičet k… O co ti kurva jde, Pomaloručko?“

„O nic. Nech to plavat.“

„Každopádně,“ pokračoval Kal, „kněží tady přišli na mizinu, takže jsem se k tomu nachomýtl a koupil to za pár šušňů.“

Procházeli se venkovní zahradou, po kamenné cestičce mezi jabloněmi plnými plodů. Kolem zdí lemujících pozemek hlídkovaly stráže — nutné zastrašovací opatření, jak jim vysvětlil Kallorek —, protože v kapli teď byla uložena jeho čím dál cennější sbírka vzácných předmětů.

„Pořád se staráš o žoldnéře?“ zajímal se Clay.

„Jistěže,“ ujistil ho Kal. „Ale není to jak za starých časů. Tohle podnikání už je moc velký na to, abych ho zvládl sám, takže každý skupině přiděluju agenta. Hledají jim menší prácičky, skřety a takový, a já těm, o kterých vím, že to zvládnou, dávám větší zakázky. Můj podíl je půlka, agent si bere deset procent a skupina si rozebere zbytek.“

Půlka? Kdyby Clay ještě jedl, zakuckal by se. Od časů, kdy oni jezdili na výpravy, se všechno výrazně změnilo. Tehdy měl Kallorek patnáctiprocentní podíl stejně jako dalších pět členů Ságy. Zbývajících deset procent mělo patřit jejich bardovi, ale jelikož žádný nežil dost dlouho na to, aby si svůj podíl vybral, byl většinou využit na „základní potřeby dobrodruhů“, jak tomu říkal Gabe — což znamenalo chlast, tabák a společnost rozličných žen. Vzhledem k tomu, kolik žoldnéři dostávali teď, nebylo překvapivé, že si Kallorek může dovolit takový život.

„Takže, pro koho děláš?“ zeptal se Gabe, když se blížili k vysokým bronzovým dveřím. „Pro někoho, koho známe?“

Kallorek se krátce radostně zasmál. „Pro kohokoli, koho znáte. Mám agenty po celý Agrii. Na západ od Pětidvoří není skupina, která by mi něco nedlužila. No, vlastně až na vaše starý kámoše z Přední hlídky.“

„Přední hlídka pořád existuje?“ zeptal se Clay.

„Většina z nich,“ odvětil Kal, aniž by vysvětloval, co tím myslel.

Přední hlídka. To byl název, který Clay už dlouho neslyšel. Barret Sněžník a jeho vybíraví kolegové Ashe, Tiamax a Hog byli kdysi přátelští soupeři Ságy. Když Clay zjistil, že ještě pořád fungují a i po těch letech bojují… no, rozbolela ho z toho záda.

„Jakmile někdo vyžene ze stoky tlupu koboldů,“ pokračoval Kal, „můžu si udělat u všech příborníků stříbrný držátka. Pokud vyberou odměnu za baziliščí matku, no, můžu si postavit nový domovní křídlo.“

„Nebo si v domě postavit rybník,“ dodal Clay.

„Myslíš bazén,“ rychle ho opravil agent.

„A co jsem řekl?“

„Řekl jsi rybník…“

„Kde je můj meč?“ přerušil je Gabe.

Kallorek se zamračil. „Cože?“

„Vellichor. Kde je?“

Kalův výraz byl nečitelný. Vypadal jako rodič snažící se rozhodnout, jak potrestat zlobivé dítě. Došli k masivním bronzovým dveřím a agent jedno křídlo otevřel. Pokynul Clayovi a Gabrielovi, ať ho následují dovnitř. „Tudy,“ vyzval je.

KAPITOLA OSMÁ

Vellichor

Dovedl je do klenuté kaple jasně osvětlené zrcadlovými lampami. Lavice někdo odstranil a na kamenné podlaze byly položené zdobné koberce. V sále panoval zmatek, prostor byl zastavěný náhodně rozmístěnými policemi, vitrínami, závěsy na zbraně, přeplněnými truhlami a dřevěnými figurínami zpola navlečenými do zbytků zbroje.

„Omluvte ten nepořádek,“ pronesl Kallorek, když se rozhlédl po místnosti. „Pořád se to snažím roztřídit. Ha, podívejte na tohle,“ strhl z hlavy jedné figuríny přilbu. Měla dlouhé lícnice, které z ní vyčnívaly jako jedovatá kusadla. „Tahle patřila Liacovi Arachnianovi. Chudáka Liaca před pár lety sežral sklepní slizák. Tohle je jediný, co po něm zbylo.“ Vrátil přilbu na místo a rukou přejel po plášti rudého brnění pod ní. „Warskin,“ pronesl s úctou. „Neproniknutelná zbroj Jacka Plenitele. Tvrdí se, že jí nepronikne žádnej meč ani kopí. Ale syfilis se skrz ni dostala. Chudák Jack.“

Propracovával se hlouběji do středu místnosti, ukazoval jim a jmenoval jednotlivé artefakty. „Tamhle je Witchbow a tady jsou železný rukavice Jednorukýho Hraběte.“ Pak mávl ke knihovně u zdi. „Tyhle byly napsaný ještě před pádem Dominionu. A tamty boty nosila Budika, Mořská vlčice ze Salagadu. Tolik cennejch pokladů!“ vykřikl. „Ale žádnej není tak cennej jako tohle…“

Pokynul k vyvýšenému stupínku na konci sálu, kde se v šeru tyčila socha Syna Podzimu. Tvář sochy byla neuměle změněna, aby připomínala Kallorka, a přestože v jedné ruce svírala Vailovu charakteristickou pochodeň, srp v druhé ruce byl nahrazen…

Mečem. Clay si to uvědomil ve chvíli, kdy vedle něj Gabe tiše promluvil.

„Vellichor.“

Z této vzdálenosti čepel slabě modrozeleně zářila. Od špičky meče po jeho ostří klouzala mlha jemná jako dým z uhašené svíčky.

Clayův přítel, kterého tolik rozrušilo setkání s bývalou manželkou, byl teď úplně ohromený. V jeho výrazu se střídal úžas se studem — jako když otec hledí na syna, kterého byl kvůli chudobě nucen prodat do otroctví. Když Gabe promluvil, jeho hlas byl nejistý a rozechvělý. „Tvrdils, že si ho můžu vzít. Pokud ho někdy budu opravdu potřebovat…“ polkl a Clay spatřil, jak se mu v očích zaleskly slzy. „Potřebuju ho, Kale. Opravdu.“

Kallorek dlouho mlčel. Lenivě si pohrával s jedním z medailonů na své hrudi. „To že jsem řekl?“ zeptal se s rádoby rozpačitostí a nevinným tónem v hlase. „To rozhodně nezní jako moje slova. Pokud si dobře pamatuju, zaplatil jsem za ten meč velkou sumu. Dost velkou na to, aby pokryla tvůj dluh u Žoldnéřskýho cechu. Mám na něj plný právo, řekl bych. Upřímně řečeno, je po právu a opravdu můj.“

„Řekls, že pokud bych…“

Agent ho rukou přezíravě odbyl. „Jo, jo, už jsi mi sdělil, co jsem řekl. Ale jak jsem taky řekl, od tý doby jsem si ho docela oblíbil. Druinský meče zrovna na stromech nerostou, chápeš? A ten tvůj spratek mi dva ukradl. Pochybuju, že je ještě kdy uvidím.“

„Kale, slibuju, že…“ začal Gabe, ale Kallorek jen protočil panenky.

„A teď po mně chceš, abych ti půjčil asi tu nejžádanější zbraň v celým Grandualu, abys… Co? Abys ji vzal do zkurvenýho Heartwyldu? Může to trvat léta, než někdo zakopne o tvoje kosti a přinese mi ho zpátky.“ Založil svoje chlupaté ruce. „Ne. Nejlíp, když zůstane tam, kde je.“

Gabrielovi se ve tváři zračil ryzí vztek. Vyrazil proti agentovi. „Poslouchej, ty…“ stihl říct, než ze stínu přístěnků připochodovali dva rozložití kolosové. Oba golemové byli o polovinu vyšší než Clay, i když byli o dost menší než ten, kterého viděli během průvodu Bouřojezdců. Oba byli matně černí, ze starého čediče. V očních důlcích měli vyryté runy. Ty jasně zeleně pulzovaly — reagovaly na neslyšitelný příkaz. Když šli zadržet Gabriela, sklo ve vitrínách se chvělo. Jakmile byli dva kroky od něj, Kallorek zvedl ruku.

„Zastavte,“ přikázal. Clay si všiml, že svírá medailon, se kterým si předtím hrál. Zářila na něm stejná runa jako v očních důlcích golemů. Automati se okamžitě zastavili. „A co tohle, Gabe? Pokud si ho dokážeš vzít, Vellichor je tvůj.“

Gabrielovi chvilku trvalo, než odtrhl pohled od nejbližšího golema. „Opravdu?“

„Opravdu,“ potvrdil Kallorek a okázale ustoupil stranou. Už se zase usmíval, ale v jeho úsměvu nebyla žádná radost. Clay si vzpomněl, že v mládí Kallorek nebyl nic jiného než zloděj. Jeho hrubost se mu jako agentovi, který tu a tam potřeboval dostat platbu z těch, kteří porušili smlouvu, občas hodila. Jak byl Clay kdysi za Kallorkovu nelítostnou minulost vděčný! Teď však začala mít poněkud hořkou pachuť.

„No tak,“ vybízel Gabea Kallorek. „Vezmi si ho.“

Gabriel se obezřetně plížil kupředu. Málem zakopl o roh pozlaceného sarkofágu a tak tak se udržel na nohou.

Agent se zachechtal. „Opatrně. Tam leží Kit Nezdolný. Tuhej jako pařez. Ale chodí a mluví zrovna tak. Mluví trošku moc, na můj vkus. Nezavřel jsem ho tam bezdůvodně.“

Gabriel vyšel po všech schodech vedoucích na stupínek. Nahoře se otočil. Clayovi se nedostávalo povzbudivých slov, a tak jen kývl. Ani na chvilku nepředpokládal, že by byl Gabe schopen meč soše vypáčit ze sevření. A bylo jasné, že to nepředpokládá ani Kallorek.

Jenže už pouhý fakt, že Clay byl tady, a ne se ženou a dcerou, byl dostatečným důkazem, že Gabriel byl plný překvapení.

Gabe nejdřív rychle zatáhl za čepel. Když se ani nehnula, protáhl si ramena a odkašlal si. Jednou rukou se zapřel o loket sochy a druhou chytil rukojeť těsně pod krytem a snažil se ostří vytlačit kupředu. Uběhlo několik dlouhých vteřin. Gabriel přestal, protáhl si prsty a zkusil to znovu. Kallorek ho spolu s golemy mlčky pozoroval. Agent se očividně dobře bavil. Golemům to bylo ukradené. Clay si uvědomil, že ani nedýchá. Tiše se modlil, aby se Vellichor náhle uvolnil. Čekal, až uslyší zařinčení, jak meč dopadl na zem.

Místo toho uslyšel jen tiché kňučení, přicházející jakoby zdálky. Bylo hlasitější a hlasitější, až se změnilo v dlouhé kvičení, jak Gabriel vložil do páčení zbraně všechnu svou sílu. Nakonec to vzdal a jen tam stál a funěl. Zíral na svou pravou ruku, jako by ho zradila.

„Tak, Pomaloručko,“ otočil se k němu Kallorek. Opět v dobré náladě. „Blackheart pořád máš, koukám. Takovýho pokladu je docela škoda, když visí tam nahoře na severu na zdi, ne? Co kdybych ho od tebe odkoupil?“

„Není na prodej,“ prohlásil Clay. Rozhodně se mu nelíbilo, kam tohle všechno směřovalo.

„Ale no tak. Taková relikvie má podle mě cenu… Dejme tomu pět set dvorských marek? Chlap ve tvým postavení spíš užije peníze než omlácený starý štít, ne?“

Pět set dvorských marek! Clay se snažil udržet lhostejný výraz. Kallorek nikdy moc nesmlouval, když mohl člověka přinutit. Za pět set zlatých si Clay mohl koupit zcela nový život. Svou dceru mohl poslat na pořádnou školu do Oddsfordu. Nemusel by hlídkovat a otevřel by si hostinec, o kterém s Ginny tak často mluvili. Jistěže si vždycky představoval, jak Blackheart pověsí na čestné místo nad krb, ale mohl na tu zeď sehnat něco jiného. Třeba obraz. Nebo jelení hlavu. Kdo by si při večeři neužíval skelný pohled zabitého zvířete?

Kallorek si všiml Clayova zaváhání a pokračoval medovým hlasem. „Tahle výprava je bláznovství, Pomaloručko. Budeš mít štěstí, když ztratíš jen ten štít.“ Máchl směrem ke Gabrielovi, který tam visel nad zemí a zoufale se snažil roztáhnout soše prsty. „Opravdu chceš riskovat přechod přes Heartwyld? Pokud tě nezabijou příšery, tak Divoký lid. Nebo trouchnivina…“ Zavrtěl hlavou. „Myslíš, že ostatní hned nechaj všeho, co dělaj, a vydaj se na cestu s váma? Moog má vzkvétající obchod a Matrick je král. Nehrozí, že by se svýho postavení vzdal. Ani kdyby peklo zamrzlo. A Ganelon… no, řekl bych, že ten je na vás zatraceně naštvanej — z dobrýho důvodu.“

„Au!“ Gabeovi se podařilo o Vellichor pořezat. Zkrvavenou ruku si tiskl k hrudi a několikrát do čepele zoufale kopl v naději, že se uvolní.

Tam někde, pomyslel si Clay, se chudák mrtvý Vespian obrací v hrobě. Nemohl si pomoct, ale při té představě se pousmál. Nakopni to, když máš potřebu…

Kallorek se zasmál. „Ta socha je začarovaná,“ oznámil Clayovi. „Dokud nezlomíš kouzlo, meč se neuvolní. Nemůžu přece dovolit, aby sem někdo proklouzl a jen tak si ho vzal.“

Clay si povzdechl. Nakonec to bude muset Gabrielovi říct. Bude se stydět. Kallorek si zatím Clayovu reakci vyložil jako rezignaci. „Věděl jsem, že se umoudříš, Pomaloručko. Vždycky jsi byl ten chytrej. Abych byl upřímnej, překvapilo mě, že tě Gabe dokázal dotáhnout tak daleko. Ale máš štěstí. Tak mi dej ten štít a já ti dojdu napočítat zlatý, jo?“

Clay se zdvořile usmál. „To zrovna ne, Kale.“

Agentův široký úsměv se scvrkl stejně jako pinďour v mrazu. „To zrovna ne?“ Když se Clay vydal ke stupínku, Kallorek se postavil před něj. „Rose je už stejně mrtvá,“ zavrčel. „Vím to. Valery to ví. Vy dva šašci jste jediný na týhle straně Wyldu, co to ještě nechápou. Je mrtvá. Stejně jako Gabe, pokud bude takovej hlupák a půjde za ní. “ Kallorek stál tak blízko, až Clay cítil jeho smrdutý dech. „Mimochodem, nabídka za ten štít se změnila. Sto dvorských marek. Stovka marek a neobleču vás do plátovanýho brnění a nehodím vás jako pytel sraček do svýho zatracenýho bazénu. Tak co?“

„Jakej bazén?“ zeptal se Clay. Kallorek zalapal po dechu, aby mu vynadal, Clay popadl medailon na ovládání golemů a dal Kallorkovi pěstí do obličeje. Agent se zapotácel dozadu a zakopl o pozlacený sarkofág Kita Nezdolného. Řetěz na krku mu praskl a sypal se v dešti rozpraskaných kroužků.

„Nová nabídka, Kale,“ prohlásil Clay a zkoumal přitom medailon. Chvěl se mu v ruce a byl podivně teplý. „Utečeš, jak nejrychleji můžeš, a já ti dám pětivteřinovej náskok, než těmhle chlapcům přikážu…“ ukázal na dva hrozivé strážce, „… aby z tebe nadělali maso do sendviče pro golemy.“

Kallorkova tvář byla zalitá tmavě rudou krví. Ohmatával si zub, jako kdyby čekal, že ho Clayova rána zlomila. „Ty parchante! U koz Zimní královny přísahám, že…“

„Čtyři…“ začal Clay odpočet.

„Clayi, prosím,“ žadonil agent. Zkoušel to jinak. „Dělal jsem si legraci! Byla to sranda. Určitě…“

„Tři…“

„Počkej, co…“

„Dva…“

Kallorek vyrazil. Clay počkal, než jeho kroky utichnou, a pak se vydal ke stupínku. Gabriel ležel zhroucený u nohou sochy. Ruce měl svěšené, prsty té pravé pokryté krví, která pomalu kapala na zem.

„Gabe…“

„Myslíš, že má pravdu?“

Clay zamrkal. „Co prosím?“

„S Rose. Myslíš, že je mrtvá?“

Možná, pomyslel si Clay, ale nahlas to neřekl. „Najdeme ji, Gabe. Ale teď se odtud musíme dostat. Kal poběží pro svý stráže.“

Clay slyšel, jak agent za dveřmi kaple ječí. Zpovzdálí však zaslechl skřípění kamene. Rozhlédl se a viděl, že se těžké víko sarkofágu, o který jak Gabe, tak Kal zakopli, odsunulo. Okraje se chopily seschlé prsty hledající oporu.

Ať už byl Kit Nezdolný kdokoli — a Clayovi bylo jasné, že nemusí být živý —, právě se hodlal osvobodit. A až se tak stane, Clay chtěl být co nejdál odsud.

Zvedl medailon ovládající golemy. Nebyl si jistý, jestli ho golemové musejí vidět. „Zvedněte ho,“ rozkázal. Jeden z nich poslechl a hnul se. Clay oslovil toho druhého a ukázal mu na zeď: „Udělej nám průchod, prosím.“

Prosíš golema, Coopere? Ginny by na tebe byla hrdá…

Obrovy runové oči zeleně zasvítily. Poslechl. Ramenem proboural v cihlách díru a pak do nich bušil pěstí tak dlouho, dokud nebyl průchod dostatečně široký. Venku už byla tma. Noční vánek k nim zanesl jen slabý závan pachů města pod nimi — kouř a nakyslý zápach lidí brodících se v bahně.

„Pojďme,“ prohlásil Clay. Následoval prvního golema ven a druhý šel za ním, v náručí Gabea.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Heathenův dotek

Druhý den kolem poledne potkali farmáře s rozbitým vozem. Rozpadl se pod váhou několika obrovských balíků sena. Farmář jim vyprávěl, jak se v létě jeden z jeho synů přidal k nějaké skupině. Druhý šel do Conthasu sledovat průvod a opozdil se. Clay muži daroval Kallorkův medailon a vysvětlil mu vše, co věděl o jeho fungování.

„S jejich využitím bych počkal, až se setmí,“ varoval ho a palcem přitom ukázal na vysoké strážce. „Následujících pár týdnů je bude hledat velice ošklivej, velice naštvanej a velice nebezpečnej chlap.“

Farmář projevil svůj vděk poněkud rozmařile. Jako první oběma golemům rozkázal, ať Clayovi a Gabeovi zamávají na rozloučenou. Což bylo hodně divné.

„Tady je to.“

Gabe ukazoval na rozpadlou věž zvedající se proti bílé podzimní obloze na zalesněném kopci. Clayovi připomínala křivý prst nebo zlomený tesák. Dokud si nevzpomněl na plakáty nabízející Moogovu magickou fenomenální falickou medicínu, které viděl ve městě. Pak mu věž připomínala něco zcela jiného.

„Zdá se, že je doma,“ prohlásil Clay a pokývl k proužku modrozeleného kouře, který stoupal z díry v rozpadající se střeše.

Jediná část domu, která vypadala v dobrém stavu, byly dveře. Bytelné, dubové, s mosazným klepadlem ve tvaru svraštělé satyrovy tváře s kruhem v puse. Když jím Gabe zběžně zaklepal, klepadlo ožilo.

„Áno?“

Gabe se poškrábal na hlavě. „Co prosím?“

„Fo váf k nám pfivádí?“ zeptalo se klepadlo.

„Co?“

„Proč tu jste?“ zeptalo se a pečlivě přes kruh v ústech artikulovalo každé slovo.

Gabriel se podíval za sebe na Claye. Ten ho obdařil jedním z mnoha svých pokrčení ramen. „Eee… navštívit Mooga?“

„Va Moogem!“ zopakovala tvář svým šišlavým hlasem. „A kdo pfofím fte?“

„Gabriel. A Clay Cooper.“

„Fýbofně. Počkejte tu, pfofím, můj pán tu bude…“

Náhle se dveře rozletěly a v nich stál Moog oblečený v něčem, co Clayovi připadalo jako pyžamo: s malými měsíčky a hvězdičkami rozsypanými na tmavě modré obloze. Stále byl hubený a jeho dlouhá bradka byla bílá jako sníh. Na temeni byl plešatý, ale po stranách mu zůstaly řídké chomáče vlasů. Pod huňatým bílým obočím zářily stále stejné jasně modré oči.

„Gabrieli! Clayi!“ zaštěbetal čaroděj radostně a předvedl taneček, který jen podtrhl skutečnost, že byl oblečený jako dítě. Následně je svýma dlouhýma rukama oba najednou objal. „U bohů a koz, jak dlouho už to je?“ Pak se zamračil na mosazné klepadlo. „Steve. Copak jsem ti už tisíckrát neříkal, že přátele nenecháváme čekat venku?“

„Omloufám fe, pane. Ale tohle fou pffní pfátelé, ktefé tu máte.“

„První? No, to asi ano, ale…“ Káravě před tváří na dveřích vztyčil prst. „Špatně začínáš, Steve. Špatně.“

Klepadlo se i přes kruh v ústech dokázalo zamračit. „Jak myflíte, pane.“

„Ano. No, to nic. Pojďte dál!“ vyzval Moog své hosty, ať ho následují dovnitř. Přesně jak se Clay obával, vzadu bylo čarodějovo oblečení na knoflíky. „Přišli jste ve skvělou dobu!“

Moogův dům byl víceméně takový, jaký si ho Clay představoval. Většinu spodního podlaží věže zabíraly pulty se skleněnými alchymistickými baňkami a nejrůznějšími nebezpečně nepopsanými karafami. Podél jedné zdi visely poličky nacpané knihami a typickou sbírkou čarodějnických pomůcek — rozšklebených lebek, svazků bylinek, sklenic naplněných vším možným od plovoucích očí až po něco, co bylo buď mléčně bílé dračí embryo, nebo zvápenatělý sladký brambor jam.

U protější zdi byly naskládány různě velké klece a v každé se nacházel nějaký tvor. Pár z nich Clay poznal — v jedné byl jezevec, v další skunk —, ale jiní, jako slon o velikosti psa nebo něco, co vypadalo jako osminohá lasička se dvěma hlavami, na každém konci útlého těla jednou, pro něj byli nepříjemně noví.

Znepokojivě působil i dlouhý dřevěný stůl osvětlený natáčecím světlem. Leželo na něm něco, co tvarem připomínalo lidské tělo, přikryté bílým plátnem.

Čaroděj přešel ke stolu a máchl přitom směrem ke kouřícímu kotlíku zavěšenému pod krbovou římsou. „Máte hlad?“

Clay pomyslel na modrozelený kouř, který viděl od cesty. Ať už se v kotlíku vařilo cokoli, páchlo to jako spálené vlasy, i když to vypadalo jako polévka. „Díky, ale zrovna jsme jedli. Na co?“

Moog se na něj zamračeně obrátil. „Co?“

„Ve skvělou dobu na co?“ napověděl mu Clay.

Čaroděj se otočil a obdařil je zkroušeným úsměvem. „Na zázrak,“ řekl a popadl plátno.

Jen ať to není mrtvola, modlil se Clay. Prosím, ať to není mrtvola. Celý život byl Moog zarytým nepřítelem nekromancie, jenže pokud necháte staré čaroděje osamocené ve starobylých věžích příliš dlouho, je jasné, že si dříve nebo později začnou zahrávat s temnými a nepředvídatelnými silami.

Moog dramaticky stáhl plátno. Díky bohům pod ním neležela mrtvola. Ve skutečnosti to nebyl ani člověk. Byl to ent. Jako ten, kterého Clay zabil a vyřezal z něj svůj štít. Blackheart byl šedivý starý dub desetkrát vyšší než člověk a silný tak, že by přetrhl býka vejpůl. Tento tvor byl malý, vyhublý jasan. A hlavně: nebyl mrtvý.

Byl však velice naštvaný. Když spatřil Mooga, začal tahat za provazy, které ho poutaly ke stolu. Malé větvičky, jež mu nesloužily jako končetiny, se všechny napjaly směrem k čaroději ve snaze ho chytit. Přestože ent vypadal příliš křehce na to, aby ohrozil dospělého muže, Clayovi znovu připomněl Dutý vrch. Entové tam byli obrovští a vitální. Schopní spolknout dospělého muže v celku nebo ho zlomit jako větvičku — jaká ironie.

Na tomto entovi však bylo něco podivného. Jeho maso, možná spíš kůra, nebo jak nazvat kůži stromu, který vlastně není stromem, bylo pokryté skvrnami tmavého lišejníku. Měl ho po větší části trupu a obličeje. Zdálo se, že má nakažených i několik končetin. Listy na nich byly uschlé a šedohnědé. Jako pergamen, který jste vytáhli z ohně příliš pozdě.

„Proč…“ začal Gabe. Rychle však zmlkl, když strom otočil tvář jeho směrem. Ent na něj zakřičel — znělo to jako něco mezi klokotáním a chrápáním.

Moog mu položil ruku na trup, aby ho uklidnil. Přenesl tím jeho pozornost zpátky na sebe. Entovy zkroucené větvičky se mu po ruce chabě sápaly.

„Šššš. V klidu, Turingu. V klidu. Tohle jsou mí přátelé. Gabriel a Clay. Vyprávěl jsem ti o nich, vzpomínáš? Přišli se podívat, jak tě vyléčím.“

Turinga to rozhodně nezajímalo. Jedna z jeho zčernalých větví se vymrštila proti Moogovu oku. Čaroděj ji odrazil jakoby nic.

„Vyléčíš ho z čeho?“ zeptal se Gabriel a Clay na chvilku uvažoval, jestli si ent Turing nepřišel pro Moogovu „posilňující“ magickou medicínu.

Čaroděj vzhlédl. Z očí se mu vytratilo veškeré veselí — jeho pohled byl chladný a tvrdý, jako zamrzlé jezero v zimě. „Z trouchniviny,“ řekl jen.

Čarodějové jsou od přírody umanutí a ani Moog nebyl výjimkou. Existovaly dvě věci, o které se vášnivě zajímal téměř celou dobu, co ho Clay znal.

První z nich byl sověd — mytické stvoření, které nikdo živý nikdy neviděl, ale o jehož existenci byl Moog (spolu s malou patetickou skupinou sovědích nadšenců) pevně přesvědčen.

Druhou z nich byla trouchnivina. Ta měla na svědomí životy mnoha kolegů dobrodruhů, včetně muže, kterého Moog miloval víc než cokoli na světě — jeho manžela Fredricka. Moog se snažil najít lék na tuto nechvalně proslulou nevyléčitelnou chorobu už předtím, než se Fredrick Heathenovým dotekem nakazil. Později ho tato snaha (pochopitelně) zaměstnávala čím dál víc. Jakmile začala ochabovat pouta spojující Ságu, čaroděj bleskově skočil po možnosti ze skupiny odejít a plně se věnovat boji s touto nemocí.

Bohužel se trouchnivina ukázala být pro Mooga a jeho muže neporazitelným nepřítelem. Fredrick jí podlehl několik měsíců po rozpadu Ságy. Moog se však očividně nevzdal a stále hodlal starého nepřítele, který mu vzal všechno a nedal nic jiného než zármutek, porazit.

Turing byl mrtvý.

Nastala noc a střechou nad rozpadajícím se druhým patrem mohl Clay vidět hvězdy. Gabriel odebral kotlík z krbu a rozdělal pořádný oheň. Clay prohledal věžní spižírnu a objevil bochník okoralého chleba, košík přezrálých rajčat a cihlu tvrdého sýra. A tak udělal sendviče.

Během celého odpoledne Moog přecházel od rozmrzelého postávání nad entovou mrtvolou přes rozmrzelé postávání mezi rozházeným vybavením laboratoře po rozmrzelé vysedávání na schodech do druhého patra. Teď seděl skrčený ve svém velkém křesle, objímal si nohy a byl rozmrzelý.

„Je to marné,“ zamručel. Během uplynulých dvou hodin takto bručel každých pár minut. Hubenými prsty svíral svůj dlouhý bílý vous, oči mu nervózně těkaly — byl jako muž, který právě otrávil svou ženu a čekal, že ho každou chvíli přijde proklít její duch.

„Dělal jsi, cos mohl,“ utěšoval ho Gabriel, ale ani jemu nezněla vlastní slova zrovna přesvědčivě.

Moog se ani neobtěžoval odpovědět. Jen si znovu pod vousy zamumlal: „Marné.“

Clay už chvíli žvýkal sendvič a přemýšlel, co by měl říct. Utěšování se zdálo zbytečné, a navíc nikdy nebylo Clayovou silnou stránkou. Rozhodl se pro jinou taktiku, takovou, kterou často používal na Tally, když zlobila: rozptýlení.

„Ty zvířata v klecích mají všechny trouchnivinu?“ Odpovědí mu bylo zamračené pokývnutí. „Všechny jsi je chytil sám?“

Čaroděj se ošil, zamračeně pohlédl na vyskládané klece a kývl. „Většinu z nich ano.“

„Je to moudrý?“ dotíral Clay. „V Heartwyldu je to nebezpečný.“

Moog si promnul oči. V tom směšném pyžamu opravdu vypadal jako dítě. „Pár jsem jich, včetně Turinga, koupil od žoldnéřů. Ale těch statečných, kteří se odváží do Wyldu, už moc není. Odpadlíci ano. A slyšel jsem, že Bouřojezdci zrovna úspěšně zakončili výpravu. Což mi připomíná: zítra budou mít v Conthasu průvod.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Králové Wyldu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.