1. vydání
vydáno v květnu 2019 jako 86. publikace
vydal Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN 978-80-7570-142-8 (epub)
ISBN 978-80-7570-143-5 (mobi)
ISBN 978-80-7570-144-2 (pdf)

Obsah

Úvod

Hitlerův socialismus

A. Hitlerův socialismus

B. Hitlerovo rovnostářství

C. Hitlerův stát blahobytu

D. Hitlerovo právo

E. Hitlerův nacionální socialismus v Sudetech

Vyhnání Čechů ze Sudet

Literatura

Zdroje

Úvod

Režim Adolfa Hitlera se nazýval nacionální socialismus, ve zkratce nacismus. Zatímco nacionalistická stránka Hitlerova režimu je poměrně dost známá a dobře popsaná. Snad skoro každý ví, že existovali nadlidé, podlidé, méněcenné národy, árijci, a to jaký byl osud Židů. Ovšem o socialistické stránce Hitlerova režimu už takové povědomí není. A z tohoto důvodu vznikla tato kniha. Snaží se přiblížit, jaké byly reálie Hitlerova socialismu, ale i Hitlerova rovnostářství a státu blahobytu. Přibližuje, jaké bylo vlastně postavení podnikatelů a zaměstnanců. Kdo hrál v nacionálně socialistickém hospodářství prim. Zda stát anebo podnikatelé. Popisuje, jaké typy sociálních politik se režim snažil zavádět do praxe a jaké sociální politiky chtěl zavést po svém konečném vítězství, které nikdy nepřišlo. Čtenáři se také dozví, kdo platit účet za Hitlerovu válku a Hitlerův stát blahobytu. Jakými měnovými manipulacemi si režim pomáhal a pro koho byly určeny teze o rovnosti. A i to, jak to bylo vlastně s oblibou Hitlera u dělníků. Čtenář se dozví i to jak se Hitlerův režim ekonomicky projevoval v městech Sudetské župy. A také v čem se podobal či lišil od sovětského socialismu. A mnohé další věci.

Druhá část knihy se zabývá vyhnáním Čechů ze Sudet v letech 1938 až 1939. Toto vyhnání je poněkud mystickou a neurčitou událostí. Jedni lidé tvrdí, že Čechy nikdo moc nevyháněl. Většinou to tvrdí Němci, ale dnes leckdy i někteří Češi, a někteří to z nich myslí i upřímně. A dodávají, že pokud někteří lidé odešli, tak to šlo jen o státní úředníky (plus poštovní úředníky a železničáře), kteří by stejně odešli kvůli své specializaci, a kteří vesměs přišli na svá místa až po roce 1918. Jiní tvrdí, že k vyhnání došlo, a dodávají, že byly vyhnány statisíce lidí. To zase většinou tvrdí Češi. Jak to tedy ve skutečnosti bylo? Na to už odpovídá druhá část této knihy.

V Brně, dne 21. ledna 2019.

Hitlerův socialismus

A. Hitlerův socialismus

„Pro národní socialismus je jednotlivec ničím, když je v sázce společenství.“

(Zákon o nepřátelích společenství, 1940 (1945))

Socialismus

Adolf Hitler, vůdce Třetí říše a zakladatel nacionálního socialismu, pojímal nacionální socialismus jako sloučení nacionalismu a socialismu (tj. vlastnictví výrobních prostředků státem). Ve své řeči k 20. výročí založení NSDAP z 24. února 1940 uvedl, že: „A ten [národní stát, pozn. autora] byl zde v tomto sále toho večera před dvaceti lety proklamován. Program nebyl ničím jiným než programem budování nové německé národní říše. Byly to teze povstání národa. A nosný prvek obsažený v této tezi byl, aby obě elementární síly doby — nacionalismus a socialismus — byly podrobeny nové definici a aby z této definice se obě teze slily v jednu. Obě myšlenky musely být přeformovány v jednu jedinou ideu a mohly být potom nositelkami nové síly; síly, která učiní Říši jednoho dne opět velikou, svobodnou a mocnou.“ [1]

Jinde přímo fýrer uváděl, že nacionální socialismus sjednotil dva nesmiřitelné tábory. Tyto dva tábory, které co nejvíce stály proti sobě a co nejostřeji se potíraly, musely být spojeny v novou jednotu. [2] Touto novou jednotou byl právě nacionální socialismus.

25 bodů, čili program Nacionálně socialistické německé strany práce (NSDAP) z roku 1920 měl mimo jiné následující požadavky: zrušení příjmu bez práce a přičinění, tedy zlomení úrokového otroctví; zestátnění všech dosud zprivatizovaných podniků (trustů); podíl dělníků na zisku velkých průmyslových podniků; vybudování rozsáhlého zajištění ve stáří; vytvoření zdravé střední třídy a její zachování, okamžitou komunalizaci velkoobchodů a jejich pronájem za výhodné ceny malým živnostníkům; národním potřebám přizpůsobenou pozemkovou reformu, vytvoření zákona o bezplatném vyvlastnění pozemku pro obecně prospěšné účely, zrušení úroku z pozemku a zabránění jakékoli spekulaci s půdou. [3] Historici M. Hughes a Ch. Mann uvádí, že ve 30. letech nacionálně socialistické hospodářství nejlépe charakterizuje termín hybridní a nelze je považovat za v zásadě socialistické, ale klíčové oblasti měla vláda pod kontrolou. [4] Později však bylo hospodářství směřováno mnohem více k socialismu — viz dále.

Tak jako jiné formy socialismu, byl i Hitlerův nacionální socialismus ostře protikapitalistický. Berlínský zahraniční úřad vydal dne 27. července 1939 memorandum, ve kterém se praví, že: „Nehledě na veškeré rozdíly ve světovém názoru, je pro ideologii Německa, Itálie a Sovětského svazu jedna věc společná: odpor ke kapitalistickým demokraciím. My ani Itálie nemáme nic společného se západním kapitalismem. Proto by se nám zdálo paradoxní, kdyby Sovětský svaz jakožto socialistický stát stál na straně západních demokracií.“ [5]

V západních demokraciích té doby byl kapitalismus (soukromé vlastnictví výrobních faktorů) přece jen více rozšířen než v dnešní době a pro Hitlera tak byly tyto demokratické země ztělesněním kapitalismu. V projevu k dělníkům zbrojovky Borsigwerke v Berlíně dne 10. prosince 1940 uvedl, že: „V těchto zemích [Anglie a Francie, pozn. autora] vládne ve skutečnosti kapitál, tj. konec konců skupina několika set lidí, kteří vlastní nezměrná jmění a kteří jsou následkem zvláštní konstrukce státního života více méně nezávislí a svobodní. Ti říkají: „Zde máme svobodu“ a myslí tím především volné hospodářství a volným hospodářstvím rozumějí svobodu kapitál nejen získávat, nýbrž především kapitál opět volně používat. Tedy: Být bez jakéhokoliv státního, tj. národního dozoru, jak při získávání, tak i při používání kapitálu. To je ve skutečnosti obsahem pojmu této svobody.“ [6]

Dále tvrdil, že ve světě kapitalistické demokracie zní nejdůležitější hospodářská zásada takto: „Lid je zde pro hospodářství a hospodářství je zde pro kapitál. Tuto zásadu jsme obrátili: Kapitál je zde pro hospodářství a hospodářství je zde pro národ!“ [7]

V „Mein Kampfu“ se Hitler vyjádřil v tom smyslu, že kapitál se měl starat jen o to, aby zůstal služebníkem státu a aby si nenamlouval, že je pánem národa. Přičemž toto stanovisko se mělo držet dvou mezních linií: zachování životaschopného národního nezávislého hospodářství a zajištění sociálních práv zaměstnanců. [8]

Dále Hitler pokračoval, že: „Základem všeho je národ. Všechno ostatní je jenom prostředkem k cíli. Nedovede-li hospodářství lid uživit a šatit, pak je to hospodářství špatné. A je naprosto lhostejné, řekne-li mi několik lidí: ‚Pro mne je to hospodářství dobré, znamenité, moje dividendy jsou skvělé.‘ To přiznávám. Mne však dividendy vůbec nezajímají. Zde jsme vytyčili meze. Ihned se pak řekne: ‚No, vidíte, to je právě to. Terorizujete svobodu.‘ Ano terorizujeme svobodu, když se kořistí na útraty pospolitosti a je-li to nutné, pak ji dokonce i odstraňujeme.“ [9]

Tomuto kořistění se mělo bránit tím, že 6 % zisku na dividendy mělo stačit a z toho se ještě měla odnímat polovina a o zbytku bylo nutno dokázat, že je opět uložen v zájmu národní pospolitosti. Znamenalo to, že jednotlivec nebyl dle fýrera oprávněn naprosto svobodně vládnout tím, co muselo být použito v zájmu národní pospolitosti. Disponoval-li tím sám rozumně, bylo to v pořádku. Jestliže tím však rozumně nedisponoval, pak měl zasahovat nacionálněsocialistický stát. [10] Co je rozumné určuje samozřejmě fýrer, či jeho suita a jimi pověření podřízení. Přičemž je zřejmé, že slovo rozumně bude mít pro různé lidi různý obsah. Totéž se mělo týkat přirozeně i půdy. Ve svém stranickém prohlášení o postoji NSDAP k lidu venkovskému a zemědělství ze dne 6. března 1930 Adolf Hitler jasně uvedl, že: „Německým národem vlastněná a jím bráněná německá půda slouží k pobytu a zajištění života všeho lidu. Jednotlivými vlastníky proto musí být spravována v tomto smyslu.“ Dále, že vlastníky německé půdy měli být jen němečtí soukmenovci, vlastnické právo mělo být vázáno na povinnost užívat půdu ku prospěchu všeho lidu atd. A stát měl mít při jakémkoli prodeji půdy a pozemků předkupní právo, a dále měl vlastnit oproti přiměřenému odškodnění právo vyvlastnění půdy, která se nenacházela ve vlastnictví německých soukmenovců, nezodpovědně nehospodárně použité půdy, půdy nutné pro zvláštní státní účely (dopravní infrastruktura a obrana země) apod. Volal zde i po intervencích v podobě ochrany domácí zemědělské výroby clem, státní regulací dovozu a cílevědomou národní výchovou (rozuměj indoktrinací). Velkoobchodní prodej měl být na státní úrovni převzat družstvy. Totéž požadoval i program NSDAP, čili 25 bodů: program nacionálně socialistické německé strany práce (tvůrce především nacionálně socialistický ideolog Gottfried Feder, ve 20. a 30. letech 20. století významný člen NSDAP) byl dokonce ještě radikálnější a žádal bezplatné vyvlastnění pro půdu nabytou nekalým způsobem, nebo půdu, jež není spravována podle zásad blaha národa. [11] Když se po anšlusu chopili ve Vídni nacionální socialisté moci. Prohlásil nový starosta Hermann Neubacher k místním sociálně demokratickým stranickým představitelům, že hnědá ideologie má přísně socialistický charakter. [12]

Hitler nechápal to, na co upozorňoval ekonom Ludwig von Mises. Svobodný trh neboli kapitalismus je založen na soukromém vlastnictví výrobních prostředků. Vlastníci těchto prostředků s nimi podnikají s cílem vytvořit zisk. Dle Misese tito vlastníci hrají klíčovou roli a: „Stojí u kormidla a řídí loď. Nejsou ale svobodní při určování kurzu. Nevelí, jsou pouze kormidelníky povinnými bezvýhradně uposlechnout kapitánových rozkazů. Kapitánem je spotřebitel.“ [13] Spotřebitelská poptávka slouží v tomto systému jako nástroj k alokaci výrobních faktorů (půdy, práce a kapitálových statků) mezi různá odvětví, která vyrábějí různé spotřební statky. Motiv zisku pak nutí podnikatele dodávat spotřebitelům to zboží, které tito nejnaléhavěji požadují. [14] Zisk (nebo případná ztráta) představuje v tomto systému signál, podle kterého spotřebitelé skrze podnikatele řídí všechny ekonomické aktivity. Umělé snížení zisku samozřejmě podnikatele demotivuje ve snaze krýt potřeby spotřebitelů. Funkce podnikatele je velmi významná. Podnikatelé hledají ziskové příležitosti a: „Jakmile objeví, že poměr mezi cenami výrobních faktorů a očekávanými cenami výrobku takovou [tj. ziskovou, pozn. autora] příležitost nabízí, pustí se do díla.“ [15] Pokud se podnikatelé nemýlí, dosáhnou zisku (a pokud se mýlí tak utrpí ztrátu). Tím však zvýší produkci daného produktu. To má pak za následek pokles ceny tohoto produktu. Na druhou stranu zvyšování produkce nutí podnikatele k poptávání většího množství výrobních faktorů. Rostoucí poptávka pak vede k růstu cen těchto výrobních faktorů. Vše se prohlubuje vstupem dalších — ziskem přilákaných — podnikatelů a jejich kapitálu do ziskového podnikání. Výsledkem pak je: „…tendence směřující k zmizení takových zisků.“ [16] Obraní podnikatelů o zisk, které doporučoval Hitler, pak jednoduše znamená obrat spotřebitele o produkty, které tito nejvíce potřebují.

Hitler byl silně etatisticky zaměřen již dříve, ve svém „Mein Kampfu“ uvedl, že: „Jak žalostný však je dnes poměr mezi státní a soukromou výstavbou! Kdyby Berlín postihl osud Říma, mohli by naši potomci obdivovat jako charakteristický výraz kultury našich dnů a její nejmohutnější díla obchodní domy několika Židů a hotely několika společností.“ [17]

A co na Hitlera německá buržoasie? Známý historik Ian Kershaw uvádí pro začátek Hitlerovy vlády: „… buržoazní kruhy dál spatřovaly v Hitlerovi sociálního povýšence a vulgárního demagoga, hlásnou troubu hysterických mas, hlavu strany, která integruje určité zdivočelé a ohrožující elementy, avšak člověka se všemi jeho chybami, který by časem mohl mít své uplatnění.“ [18] Uplatnění Hitler skutečně našel, ovšem ne ve prospěch buržoazie, jak uvidíme dále.

Před Hitlerem

Mimochodem to co je známo jako Hitlerův nacionální socialismus vzniklo dříve, než se Hitler stal nacionálním socialistou. České země mají tu pochybnou čest být místem, kde nacionální socialismus vznikl. Německá národně-socialistická strana zde byla založena českými Němci roku 1897 v Chebu (čeští národní socialisté byli ovšem ještě starší). Roku 1903 pak v Ústí nad Labem vznikla politická strana s názvem Německá dělnická strana v Rakousku (DAP). Její program vznikl o rok později v Trutnově a obsahoval následující deklaraci: „Jsme svobodomyslná nacionalistická strana, která usilovně bojuje proti reakcionářským snahám, jakož i proti feudálním, klerikálním a kapitalistickým privilegiím i proti všem cizím vlivům.“ [19]

Došlo i na takové požadavky jako znárodnění dolů a železnic. Později byly činěny pokusy, aby se strana přejmenovala na Německou sociální stranu dělnickou, ale kvůli podobnosti s českými národními socialisty, od toho bylo opuštěno. Přičemž ale programy obou stran byly téměř totožné a podobné programu sociálních demokratů, členů II. internacionály. [20]

Až teprve v květnu 1918 se strana ve Vídni přejmenovala na Německou národně-socialistickou stranu práce (DNSAP). [21] V té době byl budoucí fýrer Adolf Hitler pouhým svobodníkem (frajtrem) na frontách první světové války. Zformulovaný program z Vídně měl levicový charakter a deklaroval třeba následující: „Německá národně-socialistická strana práce není dělnickou stranou v užším slova smyslu: Zastupuje zájmy veškeré poctivé a tvořivé práce. Je to svobodomyslná a striktně nacionalistická strana, takže bojuje proti všem reakčním silám, proti církevním, aristokratickým a kapitalistickým privilegiím a každému cizímu vlivu, především pak proti příliš rostoucímu vlivu židovské komerční mentality ve všech oblastech veřejného života … požaduje sloučení všech oblastí v Evropě, obývaných Němci, do jedné, demokratické, sociálně založené říše … požaduje všelidové hlasování o všech klíčových zákonech říše, států a provincií … požaduje odstranění vlády židovských bank nad obchodem a životem lidí a vytvoření národních lidových bank s demokratickou správou…“ [22]

Členem této strany byl ještě před válkou i jistý Rudolf Jung. Ten po první světové válce odešel z Českých zemí do Mnichova, kde navázal styk s malou skupinou nacionalistů v Mnichově, Německou dělnickou stranou (pozdější Hitlerovu NSDAP), a vštípil jí ducha původního národního socialismu. Později k tomu historik a nacionální socialista dr. Josef Pfitzner napsal, že: „sloučení dvou velkých dynamických sil tohoto století, idejí socialismu a nacionalismu, bylo dokonáno v německém pohraničí, které tím daleko předstihlo svou vlastní zemi.“ [23] Pfitzner měl být na co hrdý, sám pocházel z tohoto pohraničí — z dnešních Zlatých Hor, tehdy ovšem Zukmantelu.

Rudolf Jung, muž, od kterého Hitler opisoval

Železniční inženýr a za Československa i technický rada Rudolf Jung (1882–1945) byl za první československé republiky sudetským nacionálně socialistickým poslancem československého parlamentu (Jung se vrátil z Mnichova po několika měsících). Narodil se v Čechách a značnou část života zde strávil (pobýval ovšem i na Moravě, ve Slezsku, Vídni, Německu). Již v září roku 1913 Jung v Jihlavě předložil návrh nových ideových zásad Německé dělnické strany (DAP), delegáti ale většinu jeho tezí odmítli jako příliš radikálních a příliš blízkých marxismu! Jung se taktéž opíral o třídu, nejednalo se přímo o třídu proletářů, ale třídu všech lidí, kteří svou aktivní tvořivou prací vytvářejí bohatství společnosti. Německá dělnická strana tak měla být třídní stranou tvořivé práce. Za tohoto předpokladu Jung připouští i třídní boj. [24] Viz i níže.

Koncem první světové války Jung končil své projevy zvoláním: „Heil dem sozialem Alldeutschland!“ Roku 1919 sepsal Jung a v Opavě vydal knihu „Národní socialismus“ (Der nationale Sozialismus), [25] přičemž tato kniha tedy vyšla o několik let dříve než Hitlerův známý „Mein Kampf“. Později byl Jung předsedou československé Německé národně-socialistické strany práce. Mimochodem v době hospodářské krize vznikl i fenomén: „…příležitostné účelové spojenectví komunistické strany a národních socialistů. Jednalo se o spojenectví v malém měřítku, v nejžhavějších lokalitách a časových bodech politického zápasu, kdy se zájmy obou stran slévaly v jedno.“ Nicméně toto spojenectví nebylo preferováno ani vedením komunistů ani vedením národních socialistů. „Ale ani Jung a další nacističtí publicisté, tvrdící, že je od komunistů dělí ‚celý svět‘, nepopírali, že se v některých otázkách postoje obou hnutí překrývají.“ [26] Do pozdějšího Henleinova sudetoněmeckého hnutí přešlo dle D. Kořeného dost voličů německé sociálně demokratické strany. [27]

Dle badatele Dušana Kořeného: „Socialismus, vyvozuje Jung, tak znamená ‚společnou práci, společnou vůli‘, cílem socialistů musí být ‚výchova každého jednoho dílu našeho národního celku k zařazení se do celkovosti, nejsilnější výraz síly vůle při současném upozadění veškerého osobního egoismu‘. Jedná se o morálku vyššího druhu, povznesenou nad přízemní morálku individualismu: Jedinec musí svá malicherná osobní přání podřídit celku.“ [28] Člověk by řekl, že jsou-li přání jedince malicherná, budou i přání skupiny (nutně složené z jedinců) taktéž malichernými. Jung si to ovšem zřejmě nemyslel.

Jak již bylo zmíněno, Jung přemýšlel třídně. Ovšem trochu jinak než Karel Marx. V hospodářském životě viděl Jung dvě třídy, a to třídu fyzické i duševní tvůrčí práce a vrstvu lidí bezpracného výdělku. Občany, kteří žijí z výdělku své práce je tak možné ve smyslu Jungovy definice nazvat jako dělníky. „Sudetští národní socialisté jsou tak ve svém sebechápání třídní stranou, stranou jedné třídy. Nepotírají jakékoliv soukromé vlastnictví, snaží se pouze o odstranění toho dílu soukromého majetku ve společnosti, který nebyl nabyt prací, poctovou tvorbou, a který poškozuje obecné zájmy. V tomto rozsahu se jedná o třídní boj.“ [29]

Je nasnadě, že takovéto vymezení musí chtě nechtě soukromé vlastnictví silně zasahovat a staví na umělém a arbitrárním vymezení toho, co je záslužná a nezáslužná práce, kterýžto omyl se datuje přinejmenším do dob Adama Smithe. Kořený o Jungových představách píše: „Samotná kategorie tvorby je součástí dualismu, v němž protikladnou pozici zaujímá mamon. Cílem mamonismu je podřídit třídu tvůrčí práce nadvládě financí, uvrhnou ji do otroctví peněz. Proti tvůrci (Schaffer) staví Jung chamtivce (Raffer), socialismus je protikladem materialismu. Zástupci třídy bezpracného výdělku, nomádi velkoměsta, této ‚pouště moderní doby‘, všechno své myšlení a konání podřizují touze zneužít poctivou práci co nejvíce ke svému prospěchu, dosaženému bez tvůrčí námahy. Mamonismus stále zvyšuje světovou průmyslovou produkci, stále více lidí tak dostává do svých tenat a zbavuje je možnosti věnovat se tvůrčí práci.“ [30]

Jungovou představou bylo, že: „Stále rychleji se otáčející kola velkoprůmyslu likvidují malé, skutečně tvůrčí výrobce, kteří se vypracovali z práce svých rukou a kteří vůči konkurenci velkých podniků, akciových společnosti a nadnárodních trustů, nabízejících stejné výrobky za levnější cenu, nemají šanci. A protože je naprostá většina průmyslu v područí několika velkých bank, padá tvorba malého, poctivého podnikatele, ukotveného ve svém národním prostředí, za oběť nenárodnímu, zdánlivě anonymnímu kapitálu. Vznikají umělé monopoly, neodpovídající přirozenosti tvůrčí práce, a celý svět se stává vykořisťovanou kolonií nadnárodních financí.“ [31]

Do jisté míry lze toto přirovnat k Marxově představě o stále rostoucí akumulaci kapitálu a koncentraci a vykořisťování: „A tak Marx dochází k závěru, že čím je produktivita práce vyšší, tím větší je relativní početnost průmyslové rezervní armády. Důsledkem vzestupu společenského blahobytu je tudíž vzestup oficiální chudoby. ‚To je absolutní, všeobecný zákon kapitalistické akumulace.‘…“ [32]

Kapitalismus tak dle Marxe vede k pokračujícímu zbídačení či zchudnutí proletariátu. Doslova píše: „Z toho vyplývá, že tou měrou, jak se akumuluje kapitál, musí se zhoršovat postavení dělníka, ať je jeho mzda jakákoli, vysoká nebo nízká.“ [33]

N. N. Taleb k tomu napsal: „Teorie preferenčního napojení nepočítají s tím, že vítěze někdo vytlačí. Jde o teorie vycházející z marxistické představy, že nástroje vykořisťování samy sebe posilují, že silní budou ještě silnější, zároveň se však stačilo rozhlédnout kolem sebe, aby člověk spatřil, jak tito obři padají jako mouchy, z 500 amerických největších firem z roku 1957 dle přehledu konzultantské firmy Standard and Poors jich o 40 let později patřilo do téže skupiny 74, jen pár z nich se vytratilo ze scény vlivem fúzí; postavení ostatních se oslabilo nebo přímo zkrachovaly.“ [34]

Dokonce i v rigidních systémech státních privilegií jako jsou dotace, cla, licence, standardy kvality a jiná omezení konkurence, které zvýhodňují některé provládní podnikatele, dochází k politickým zvratům, které brání setrvalé akumulaci kapitálu v několika málo rukách, byť je tato akumulace snadnější.

Jung podobně jako Marx přehlédl to, že valná část průmyslu vyráběla zboží masové spotřeby pro obyčejné lidi, stejně jako to, že je to právě zahraniční dodavatel, který konkuruje domácím producentům, kteří díky volnému mezinárodnímu obchodu nemohou libovolně šroubovat své ceny. Masová výroba tak zvyšovala nabídku zboží, a tím pádem stlačovala na trhu jeho cenu. Oproti cechovní středověké výrobě, která většinou sloužila jen vyšší a střední vrstvě, moderní průmyslová výroba slouží především nižším vrstvám společnosti. Zajímavé je, že Jung si vypomáhá ve své kritice tehdejší společnosti příklady ze středověku, který dle Kořeného vychází v Jungových srovnáních středověku s tehdejší dobou jako zlatý věk. [35]

Zcela marxistické je pak Jungovo pojetí odcizené práce: „Řemeslnický tovaryš středověku byl se svou prací duchovně a duševně spjat, byla jeho výtvorem, kouskem jeho samotného. Moderní průmyslový dělník již radost tvůrce nezná. I výsledný produkt se tak stává anonymním, sériovým předmětem, zhotoveným bez radosti, bez osobního vztahu.“ Největší tragika moderní doby ale spočívala ve ztrátě tvůrčí radosti, o kterou dělníka připravil stroj. V tom dle Junga spočívá tragika dělníkova života, to z něj více než nejistota činí vyděděnce, vykořeněnou bytost, proletáře, obraného o největší lidské štěstí. Tato nezměrná nouze pak může být zmírněna prý jedině znárodněním velkých podniků, disponujících zejména monopolem nad nerostnými surovinami — tedy jejich převedením do vlastnictví obcí (obecní socialismus), zemí či státu — a především postupným zvyšováním podílu zaměstnanců na zisku společností s více vlastníky. [36]

Karel Marx napsal: „Za kapitalistického systému se všechny metody zvyšování společenské produktivní síly práce uskutečňují na úkor individuálního dělníka… mrzačí dělníka v necelého člověka, degradují ho na přívěšek stroje, stupňují úmornost práce a tím ji zbavují obsahu, odcizují dělníkovi duchovní potence pracovního procesu v téže míře, jak se do pracovního procesu zařazuje věda jako samostatná síla.“ [37]

Zdá se, jakoby Jung aspoň částečně ovládal marxistickou teorii. Samozřejmě Jung nepočítal (podobně jako Marx) s tím, že by nové státní či obecní podniky v znárodněných fabrikách stroje rozbily.

Jung v souvislosti s požadavkem na podíl ze zisku píše i o podnikových radách, které mají „sloužit k dosažení nerušené tvorby a rozkvětu a k postupné ‚demokratizaci‘ hospodářského života. Ovšem, závodní rady nesmějí být zainteresovány pouze na zisku daného podniku, jejich rozhodování musí být vedeno pocitem zodpovědnosti vůči celku a zájmům celé národní ekonomiky.“ [38] V tomto by se dal hledat nesmělý počátek k centrálnímu plánování. Mezi národy Jung předpokládal existenci konkurence — soutěž jednotlivých státních ekonomik, vedoucí nezbytně k vzájemnému potírání. [39] Z takové formulace vane duch hry s nulovým součtem, která je nejen v rozporu s Ricardovou teorií komparativních výhod, ale i všeobecným nárůstem dělby práce a tvůrčí podnikatelské energie při zapojování dalších a dalších států do mezinárodní dělby práce.

V rámci národa pak měl národ následovat svého vůdce: „Lid Vůdce potvrdí všeobecnou a přímou aklamací, bude jej následovat, protože ucítí, že jej prostě ‚následovat musí‘, neboť v něm ‚doutná božská jiskra‘. Vůdce bude prvním služebníkem obce, všechny své síly věnuje ‚službě národního blaha‘ a jeho titul bude vévoda.“ [40] Takováto zpola romantická a zpola blouznivá představa se v zásadě v osobě Adolfa Hitlera, za kterým stála velká většina Němců, později skutečně naplnila, jen místo vévodského titulu stačil pouze titul Führer.

Jung se zabýval i penězi. Dle Kořeného: „Jung uznává důležitost peněz za účelem výměny zboží. Mají-li však peníze tomuto účelu dostát, musí se jejich hodnota zboží co nejvíce blížit. Pokud je hodnota měny vyšší než hodnota směnovaného zboží, vymykají se peníze z racionální kontroly, stávají se svým vlastním pánem a sebestředným diktátorem trhu, tedy svým vlastním samoúčelem. Aby tomu nežádoucímu jevu bylo zabráněno, je třeba zakázat vázání hodnoty peněz na drahé kovy, které ve skutečnosti nevytvářejí jejich hodnotu (které dokonce o sobě nemají vůbec žádnou hodnotu, kromě hodnoty spekulace, tedy bezpracného úroku), a zajistit jejich trvalý oběh. Nabídka zboží a množství obíhající měny musejí být drženy v rovnováze, jediné krytí peněz musí spočívat v reálně vykonané práci, v tvůrčích výkonech jednotlivců, a nic tedy nebrání tomu, aby peníze obíhaly pouze v papírové podobě. Začínají-li ceny stoupat, je třeba část peněz stáhnout, pokud naopak ceny klesají, je třeba množství obíhajících peněz zvýšit. Za tímto účelem požaduje Jung zřízení státního měnového úřadu.“ [41]

Zvláštní formulace o tom, že hodnota měny je vyšší než hodnota směnovaného zboží nedává žádný smysl, protože objektivní hodnota zboží je dána jejich cenou vyjádřenou právě v penězích na trhu. Při směně musí samozřejmě ten, kdo chce prodat zboží hodnotit peníze výše než zboží, které prodává, ale to je pro směnu nutné, protože jinak se tato neuskuteční. Jung zde má zřejmě s ohledem na to, co říká dále, zřejmě na mysli deflaci, kdy cena peněz vyjádřená ve zboží roste (vůči minulosti) a majitelé peněžních zůstatků bohatnou. Té se je zřejmě dle Junga nutné postavit čelem pomocí peněžní inflace (nárůst množství peněz v oběhu), čemuž ovšem vázání na komoditu v podobě drahých kovů brání. Jung tím (roku 1919) předznamenává budoucí keynesiánskou monetární hospodářskou politiku. Představa, že drahé kovy nemají ve skutečnosti žádnou hodnotu je absurdní anebo, že by Jung hodil zlato či stříbro třebas do řeky jako nehodnotné věci? Zbytek citace ukazuje na snahu udržovat stabilní kupní sílu peněžní jednotky (vůči nějakému arbitrárně danému koši zboží a služeb) a podobá se dnešní praxi. Státní měnový úřad představuje dnešní státní centrální banky. Krytí peněz tvůrčí prací v podstatě znamená to, že za peníze lze koupit nějaké zboží a služby, které jsou prací vyprodukovány na trhu. Ovšem to vůbec v realitě neznamená, že peníze mohou být automaticky vyměněny za toto zboží a služby. Nejde zde o krytí podobné zlatému standartu a směna může být odmítnuta. Navíc je jasné, že samotná práce nedokáže vyprodukovat vůbec nic, ale potřebuje k produkci půdu (včetně surovin) a většinou i kapitál. Ovšem dle Junga celý západní svět, všechny evropské státy jsou otroky kapitálu a dlužníky nadnárodních bank. [42]

Rudolf Jung se většinou při svých parlamentních rozpravách v Československu zabýval otázkami národnostními (ať skutečným, či smyšleným útlakem Němců v Československu), ale občas udělal výjimku a hovořil i o socialismu. 25. listopadu 1930 na schůzi Československého parlamentu například uvedl: „Mírové diktáty z r. 1919, nadvláda peněz nad prací, s tím spojené poplatnictví pracujících lidí, jsou koncem vývoje, který počal 1789 francouzskou revolucí a který učinil liberalismus ve všech možných obdobích vůdčí myšlenkou střední, jižní a západní Evropy. Tato celá stavba se musí dříve zhroutiti, než nastane změna a zlepšení. Ústup od liberalismu počal. Počal nejprve v Itálii. Zdůrazňuji výslovně, že mezi fašismem italským a našim národním socialismem jsou dalekosáhlé, podstatné rozdíly. Onen jest italská forma obrody, národní socialismus německá. Vždyť my jsme ti, kdož zdůrazňují rozdíly mezi národy, ne jako sociální demokraté, kteří se dívají na vše stejně. Jest však příznačné, že tato Itálie jest jedním z hlavních odpůrců mírových smluv, a že znova a znova poukazuje na potřebu jejich revise. Stejně i Rusko, které ovšem náleží ke zcela jinému myšlenkovému okruhu. I náš národ však, vykořisťovaný a trpící pod mírovými diktáty, patří k frontě odpůrců mírových diktátů a do fronty těch, kteří usilují o jejich revisi. Které jsou příčinou celé dnešní sociální bídy. (Posl. Krebs [německy]: Ať Čechové nevěří, že jsou svobodný národ! Jest to směšné! Banky a bursovní kapitál zde vládne, ne parlament! Jest to fraška, lež, kterou namlouvají vlastnímu národu!) Zcela správně. Viděli jsme ostatně, jak nesmírný vliv má bankovní kapitalismus. (Posl. Knirsch [německy]: Vládne Živnostenská banka!) Živnostenská banka ovládá stát a ostatní se musí prostě podříditi. Strany tak zvané parlamentní demokracie nikdy to nepochopí, jsou a zůstanou politiky splnění, ať již v Německé říši, v Rakousku nebo v Československu. Teprve to obrodné hnutí, ke kterému my se hlásíme, které chápe národ a stát jako organicky vzniklé celky, uvolní cestu nutnému vývoji. Bojuje-li naše ohromně vzrostlé bratrské hnutí v říši proti Versaillím a proti Youngovu plánu a tím za osvobození německého dělníka z pout hospodářského a politického poddanství, chce tím učiniti náš národ rovným mezi rovnými.“ [43]

Na schůzi parlamentu ze dne 15. října 1931 pak pravil: „Přítomnost nutí k velkým státním svazkům. Ale Panevropa není vyvrcholením tohoto díla, neboť k tomu jsou rozpory příliš veliké. Takové rozpory jsem právě ukázal. Panevropa není nic jiného, než zvěčnění nadvlády Francie nad Evropou. Ale tato vláda musí býti zlomena, poněvadž jest pramenem všech politických běd a jednou z hlavních příčin hospodářské a sociální bídy v Evropě. Ale nikoliv zlomiti válkou — musíme stále takové věci zdůrazňovati, ačkoliv by měly býti všeobecně známé. Válka není na našem programu, také nikoliv, jak bych rád výslovně konstatoval, na programu našeho říšskoněmeckého bratrského hnutí — nýbrž odpoutání měny od zlata. Pak může Francie seděti na svých pytlích zlata a vyhladověti, nebo začíti rozumně a poctivě pracovati. Anglie již, aspoň prozatím, doufejme, že trvale, učinila tento počátek. Ale to není poslední, nýbrž první krok, neboť cílem musí býti odstraniti kapitalistickou soustavu, která se zakládá na nadvládě peněz nad prací a která stále více dokazuje svou neschopnost a nedá se již zreformovati. Racionalisace byla posledním a nepovedeným pokusem reformy, který pohltil šílené peníze a uvrhl velmi mnoho lidí do bídy a nezaměstnanosti, ačkoliv nevedl k úspěšné změně.“ [44] Tyto citace stejně tak dobře mohly vyjít v nějakém bolševickém tisku.

Je příznačné, že pro německý národ neměl Jung žádné sympatie: „Německý národ je dnes hluboce nešťastný, díky své vlastní vině. Proč následuje i vábení židovských krysařů a podplacených sluhů západního mamonismu? Jako recept nabízí Jung všelicos: vytvoření ‚národní pospolitosti‘, ‚planoucí národní uvědomění‘, ‚zdravý rodinný život‘, hospodářské a sociálněpolitické reformy, pozemkovou reformu a zespolečenštění ‚některých soukromých podniků‘.“ [45]

Jung nebyl v žádném případě jediným sudetským Němcem, s jehož jménem se setkáváme stále znovu v raných dějinách nacionálního socialismu, ale těšil se obzvláště vysoké vážnosti mezi ranými nacionálními socialisty. Konrad Heiden (1901–1966) vysoce hodnotil ve své roku 1932 vydané knize „Dějiny nacionálního socialismu“ Jungovu roli při tvarování názorů Hitlera uvnitř NSDAP. Dle něj Rudolf Jung „pomazal“ Hitlera slavnostně za fýrera všech německých nacionálních socialistů. Zároveň se obrátil na všechny rozličné skupiny v Berlíně, Lipsku a na jiných místech, aby pokládali Hitlera za zastřešující osobu hnutí. Dne 4. února 1922 Jung řečnil při velkém shromáždění NSDAP v Mnichově spolu s Adolfem Hitlerem před více jak čtyřmi tisíci lidmi. [46]

Za Hitlera Rudolf Jung zastával středně významné posty v nacionálně socialistické hierarchii. Někdejší parlamentní bouřlivák bojující proti mamonismu, moci peněz a vyjadřující vůči principu a mentalitě spoření a samoúčelného hromadění peněz světonázorové výhrady zásadního charakteru, se dokonce nakonec ujal i vedení čtvrtého největšího spořitelního ústavu Velkoněmecké Říše — Pražské spořitelny s povděkem, byť svůj nástup zprvu podmiňoval platem 300 tisíc protektorátních korun ročně, doplněných služebními požitky ve výši 24 tisíc (později 51 tisíc) korun a exkluzivně vybranou vilou. [47] Jung se nakonec dočkal pádu nacionálního socialismu a po válce spáchal sebevraždu v československém vězení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hitlerův socialismus a vyhnání čechů ze Sudet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.