Chernobyl: The History of a Nuclear Catastrophe

Copyright © Serhii Plokhy, 2018

Translation © Petr Kovařík, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-514-1

Věnováno dětem jaderného věku

PŘEDMLUVA

Na výletě do Černobylu, na ukrajinské mapě označeného jako „Čornobyl“, je nás osm. Kromě mě jsou tu tři studenti přírodních věd a techniky z Hongkongu, kteří cestují po Rusku a východní Evropě. Pak, soudě podle přízvuku, jsou zde čtyři Britové – tři muži a jedna žena, je jim mezi dvaceti a třiceti. Brzy se dovím, že muži jsou skutečně Britové, zatímco žena, která se jmenuje Amanda, je hrdá Irka. Vycházejí spolu celkem dobře.

Několik týdnů předtím, když se Amanda zeptala svého britského manžela Stuarta, co by chtěl dělat o příštích prázdninách, odpověděl, že chce jet do Černobylu. A tak přijeli, v doprovodu Stuartova bratra a jednoho rodinného přítele. Inspiraci k výletu jim poskytly dvě počítačové hry. Hororová střílečka S. T. A. L. K. E. R: Stín Černobylu se odehrává v zakázané zóně Černobylu po fiktivní druhé jaderné explozi. Ve hře Call of Duty: Modern Warfare jde hlavní postava, kapitán Jon Price, do opuštěného města Pripjati, aby zde zajal vůdce ruských ultranacionalistů. Stuart a jeho tým se rozhodli, že si místo prohlédnou na vlastní oči.

Víťa, naše upovídaná ukrajinská průvodkyně, nás nejprve zaveze do třicetikilometrového zakázaného pásma a pak do ještě omezenějšího desetikilometrového – dva okruhy, jeden uvnitř druhého, s bývalou jadernou elektrárnou uprostřed a poloměrem 30 kilometrů a 10 kilometrů. Vidíme sovětský radar nazvaný Duga neboli Oblouk, vybudovaný v reakci na Strategickou obrannou iniciativu „Hvězdné války“ Ronalda Reagana – podle dnešních standardů se jedná o systém se zastaralou technologií. Byl navržen tak, aby odhalil možný jaderný útok z východního pobřeží Spojených států. Odtud pokračujeme do města Černobylu a jeho jaderné elektrárny a do sousedního města Pripjati, města duchů, kde kdysi žilo téměř 50 000 dělníků – pracovníci a obsluha zničené elektrárny. Víťa nám rozdává dozimetry – měřiče záření, které pípají, když úroveň překročí stanovenou normu. V některých oblastech, včetně těch blízko poškozeného reaktoru, pípají nepřetržitě. Víťa pak dozimetry odnese a vypne je, stejně jako to udělali sovětští dělníci, kteří byli vysláni k řešení důsledků katastrofy v roce 1986. Museli dělat svou práci, a dozimetry ukazovaly nepřijatelné úrovně záření. Víťa má také svou práci. Říká nám, že za celý den v zóně dostaneme stejnou dávku záření jako cestující v letadle za hodinu. Věříme jí, že úroveň radiace není nijak šílená.

Výbuch v Černobylu uvolnil do atmosféry celkem 50 milionů jednotek curie radiace, což je ekvivalent 500 hirošimských bomb. K tomuto katastrofálnímu spadu stačil únik méně než 5 procent jaderného paliva reaktoru. Původně obsahoval přes 120 kilogramů obohaceného uranu, který by dokázal znečistit a zdevastovat většinu evropského území. A pokud by byly výbuchem prvního reaktoru poškozeny i ostatní tři bloky elektrárny v Černobylu, pak by na planetě nepřežil téměř žádný živý organismus. V týdnech po nehodě vědci a inženýři netušili, zda exploze černobylského radioaktivního vulkánu nebude následována dalšími, ještě ničivějšími. Nestalo se, ale škody způsobené prvním výbuchem budou přetrvávat po staletí. Poločas rozpadu plutonia-239, které při výbuchu v Černobylu uniklo – a větrem se dostalo až do Švédska – je 24 000 let.

Pripjať je někdy označována za moderní Pompeje. Mezi těmito dvěma městy jsou jasné paralely, ale existují i odlišnosti – a to i proto, že ukrajinské město, jeho stěny, stropy a někdy dokonce i okna jsou stále v podstatě neporušené. Nebyl to žár ani magma sopky, co zde ukončilo život, ale neviditelné částice záření, které vyhnaly obyvatele, ale ušetřily většinu vegetace, což dovolilo divokým zvířatům vrátit se a osídlit prostor, který byl vybudován a obýván lidmi. V ulicích města najdeme četné známky dávno zmizelé komunistické minulosti. Slogany komunistické éry jsou stále na svém místě a uvnitř opuštěného kina se nachází portrét komunistického vůdce. Víťa, naše průvodkyně, říká, že už si nikdo nepamatuje, kdo na malbě je, ale já jsem jednu známou tvář z doby, kdy jsem na Ukrajině působil jako mladý vysokoškolský profesor, poznal. Jedná se o Viktora Čebrikova, šéfa KGB v letech 1982 až 1988. Malba jako zázrakem přežila posledních třicet let nepoškozená, s výjimkou malého otvoru poblíž Čebrikovova nosu. Jinak se malbě nic nestalo. Jdeme dál.

Připadá mi divné, že Víťa, jinak skvělá průvodkyně, Čebrikova nepoznává. Zdá se také, že si nedokáže vysvětlit nápisy „maso“, „mléko“ a „sýr“ visící ze stropu bývalého opuštěného supermarketu ze sovětské éry. „Jak je to možné,“ ptá se, „všude se píše, že v Sovětském svazu bylo téměř všeho nedostatek?“ Vysvětluji, že Pripjať byla kvůli jaderné elektrárně v mnoha ohledech privilegovaným místem a že dělníci byli lépe zásobováni zemědělskými produkty a spotřebním zbožím než běžné obyvatelstvo. Krom toho skutečnost, že zde byly nápisy „maso“ nebo „sýr“, neznamenala, že tyto produkty byly skutečně na pultech. Byl to konec konců Sovětský svaz, kde propast mezi obrazem vytvářeným vládní propagandou a realitou překlenovaly pouze vtipy. Jeden jí vyprávím: „Pokud chcete naplnit lednici jídlem, zapojte ji do zásuvky pro rozhlas po drátě.“ Rozhlas vyprávěl příběh o stále se zlepšující životní úrovni; prázdná lednička měla svůj vlastní příběh.

Během cesty do Pripjati jsem se rozhodl, že musím povyprávět celou černobylskou ságu: a to kvůli těm, kteří zde v té době nebyli, ale rádi by se dověděli a pochopili, co se té osudové noci 26. dubna 1986 a v následujících dnech, měsících a letech stalo. Navzdory počátečním snahám sovětské vlády katastrofu v Černobylu ututlat a omezit její důsledky o ní v Sovětském svazu i na Západě brzy všichni věděli a veřejnost jí věnovala velkou pozornost, počínaje novinovými zprávami podávanými v prvních dnech po výbuchu a konče dokumentárními i hranými filmy, literaturou faktu i romány. Ačkoliv klíčem k pochopení příčin, důsledků a ponaučení z této katastrofy je uvedení do historického kontextu a interpretace, zabývalo se tímto tématem dosud jen málo historiků.

Tato kniha je historickým dílem – ve skutečnosti je to první úplná historie černobylské katastrofy od výbuchu reaktoru až po uzavření továrny v prosinci 2000 a závěrečnou fázi dokončení nového sarkofágu poškozeného reaktoru v květnu 2018. Když jsem se pustil do výzkumu historie Černobylu, nesmírně mi pomohlo nedávné otevření rozsáhlých archivních fondů zabývajících se katastrofou. Řada vládních archivů se otevřela mnohem více než dosud, což usnadnilo studium dokumentů vydaných komunistickou stranou a vládními agenturami v době katastrofy a po ní. Majdanské povstání a Revoluce důstojnosti v roce 2014 na Ukrajině rovněž přispěly k této archivní revoluci, která umožnila bezprecedentní přístup k dříve uzavřeným svazkům KGB.

Tuto knihu jsem psal jako historik i jako dobový svědek událostí. V době výbuchu jsem žil na Ukrajině, méně než 500 kilometrů po proudu Dněpru od poškozeného reaktoru. Moje rodina ani já jsme nebyli katastrofou přímo zasaženi. Ale o několik let později mi lékaři v Kanadě, kde jsem tehdy působil jako hostující profesor, oznámili, že jsem v určité době trpěl zánětem štítné žlázy, což je znepokojujícím dokladem radiační expozice. Má žena i děti byly naštěstí v pořádku. Ale záření působí nepředvídatelně: jeden můj bývalý spolužák byl do Černobylu poslán několik dní po nehodě jako policista; dodnes tráví každoročně nejméně měsíc v nemocnici. Jiný univerzitní kolega, který strávil nějakou dobu po výbuchu v elektrárně, se zdá být v pořádku – dnes učí ve Spojených státech sovětské dějiny. Rozhovory s nimi a s ostatními účastníky událostí a vzpomínky na katastrofu mi pomohly znovu si vybavit myšlenky a motivy těch, kteří obětovali zdraví nebo dokonce životy, aby důsledky roztavení reaktoru v Černobylu minimalizovali.

Čím dál se dostáváme v čase od katastrofy, tím více nám připadá jako pouhý mýtus – a tím obtížnější je pochopit její skutečné důvody a důsledky. Tím, že katastrofu popisuji v historickém kontextu, se snažím nejhorší jaderné nehodě v dějinách lépe porozumět. Využití nově dostupných archiválií a nedávno publikovaných vládních dokumentů, stejně jako rozhovory s očitými svědky a dalšími spisovateli, jako jsou Světlana Alexejevičová a Jurij Ščerbak, mi umožnilo vykreslit katastrofu a její politické, sociální i kulturní dopady. Ve vyprávění se pohybuji mezi velínem poškozeného reaktoru a opuštěnými vesnicemi zakázané zóny a kancelářemi mocných v Kyjevě, v Moskvě a ve Washingtonu. Umístění havárie v Černobylu do kontextu mezinárodních dějin umožňuje dobrat se poučení globálního významu.

Černobyl jako historie je příběhem technologické katastrofy, která pomohla pohřbít nejen sovětský jaderný průmysl, ale i systém jako celek. Nehoda znamenala začátek konce Sovětského svazu: o něco více než o pět let později se světová velmoc rozpadne, odsouzena k zániku nejen zátěží komunistické ideologie, ale také nefunkčními manažerskými a ekonomickými systémy.

Výbuch v Černobylské jaderné elektrárně zpochybnil a změnil starý sovětský řád. Politika glasnosti neboli otevřenosti, která dala médiím i občanům právo diskutovat o politických a sociálních problémech a kritizovat úřady, měla svůj původ v době krátce po Černobylu. S tím, jak obyvatelé požadovali od vlády více a více informací, se začala oficiální kultura utajování pomalu hroutit. Černobylská katastrofa způsobila, že vláda uznala ekologické obavy sovětských občanů jako oprávněné a umožnila jim vytvářet vlastní organizace, které narušovaly monopol komunistické strany na politickou činnost. První masové organizace a politické strany sovětské éry začaly jako ekologická hnutí v těžce znečistěných průmyslových centrech Sovětského svazu.

Vzhledem k tomu, že záření postihlo všechny, od stranických funkcionářů po obyčejné občany, zvýšila nehoda v Černobylu výrazně nespokojenost s Moskvou a její politikou napříč etnickými a společenskými liniemi.

Nikde nebyl politický dopad hlubší než na Ukrajině, republice, kde se katastrofa odehrála. Dva protichůdní političtí hráči na Ukrajině – ukrajinská komunistická nomenklatura a vznikající demokratická opozice – objevili společný zájem v odporu vůči Moskvě a zejména vůči sovětskému vůdci Michailu Gorbačovovi. V prosinci 1991 si Ukrajinci odhlasovali nezávislost své země a poslali mocný Sovětský svaz na smetiště dějin – oficiálně se rozpustil několik týdnů po ukrajinském referendu. I když by bylo nesprávné přičítat glasnosť v Sovětském svazu nebo posilování národního hnutí na Ukrajině a v jiných republikách samotné havárii v Černobylu, dopad katastrofy na tyto vzájemně propojené procesy lze stěží přecenit.

Bylo by snadné svést černobylskou nehodu na neúspěšný komunistický systém a konstrukční vady reaktorů černobylského typu, což by znamenalo, že tyto problémy patří minulosti. Tato víra by byla nesprávná. Příčiny havárie v Černobylu jsou dnes snadno prokazatelné. Autoritářských vládců, bojujících o silnější nebo dokonce velmocenské postavení a toužících urychlit hospodářský rozvoj a překonat energetickou a demografickou krizi a současně na oko beroucích zřetel na ekologické zájmy, je dnes mnohem více než v roce 1986. Mohl by se jaderný armagedon Černobylu dnes opakovat? Na tuto otázku nezná nikdo odpověď. Ale není pochyb o tom, že nová černobylská katastrofa se stane pravděpodobněji, pokud se z toho, co se již stalo, nepoučíme.

prolog

Kolem 7:00 ráno 28. dubna 1986, si šel Cliff Robinson, devětadvacetiletý chemik pracující v jaderné elektrárně Forsmark, vzdálené dvě hodiny jízdy od Stockholmu, po snídani vyčistit zuby. Aby se dostal z koupelny do šatny, musel projít detektorem záření, stejně jako tisíckrát předtím. Tentokrát to ale bylo jiné – alarm nepřestával bzučet. To bude nějaký nesmysl, pomyslel si Robinson, protože dosud ani nevstoupil do kontrolní oblasti, kde by mohl nějaké záření absorbovat. Prošel detektorem podruhé a situace se opakovala. Teprve na třetí pokus se alarm vypnul. Konečně vysvětlení – ta zatracená věc prostě nefunguje, jak má.

Robinson měl v elektrárně za úkol monitorovat úrovně radiace: jak paradoxní, pomyslel si, že si detektor vybral právě jeho, aby ukázal, jak je tento systém ostražitý. Dobře, že ta věc zase dostala rozum. Robinson pokračoval v plnění pracovních povinností a na nečekaný poplach téměř zapomněl. Ale když se později téhož rána vrátil na místo, uviděl řadu dělníků, kteří detektorem také nemohli projít, aniž by spustili alarm. Místo kontroly alarmu si Robinson vzal botu od jednoho z těch, kteří čekali u detektoru, a odnesl ji do laboratoře ke kontrole. Z toho, co zjistil, mu naskočila husí kůže. „Viděl jsem něco, na co nikdy nezapomenu,“ vzpomíná. „Bota byla vysoce kontaminovaná. Viděl jsem, že spektrum stoupá velmi rychle.“

Robinsonova první myšlenka byla, že někde vybuchla jaderná bomba: záření z boty vydávaly radioaktivní prvky, které se v elektrárně běžně nevyskytovaly. Oznámil nález šéfovi, a odtud byl oznámen švédskému úřadu pro jadernou bezpečnost ve Stockholmu. Úřady v hlavním městě se domnívaly, že je problém nejspíš v samotné elektrárně, a pracovníci byli okamžitě evakuováni. Začalo radioaktivní testování elektrárny, ale na nic se nepřišlo, a po několika hodinách bylo jasné, že elektrárna příčinou kontaminace není. Hypotéza s bombou byla také vyloučena – radioaktivní prvky profilu bomby nevyhovovaly. Při vysokých úrovních radioaktivity i u ostatních jaderných elektráren bylo zřejmé, že radioaktivní částice pocházejí ze zahraničí.

Výpočty a směr větru ukázaly na jihovýchod na jednu ze dvou světových jaderných supervelmocí, Svaz sovětských socialistických republik. Mohlo se tam přihodit něco hrozného? Sověti však mlčeli. Švédský úřad pro jadernou bezpečnost kontaktoval sovětské úředníky, kteří popírali, že by k jadernému znečistění došlo. Bezpečnostní služby ve skandinávských zemích pokračovaly v zaznamenávání abnormálně vysoké úrovně záření: ve Švédsku byla úroveň záření gama o 30 až 40 procent vyšší než normálně, v Norsku se zdvojnásobila a ve Finsku se jednalo o šestinásobné překročení normy.

Dva radioaktivní plyny, xenon a krypton, vedlejší produkty jaderné fúze uranu, se pohybovaly po celé Skandinávii, regionu zahrnujícím nejen Finsko, Švédsko a Norsko, ale i Dánsko. Z testů vyplývalo, že zdroj radioaktivního znečistění, ať se nachází kdekoliv, nadále emituje nebezpečné látky. Švédové se opakovaně obraceli na tři sovětské agentury, které se zabývaly řízením a výrobou jaderné energie, ale ty jakoukoliv nehodu nebo explozi odmítaly. Švédská ministryně pro životní prostředí Birgitta Dahlová prohlásila, že země odpovědná za šíření radioaktivity porušuje mezinárodní dohody tím, že odmítá sdílet důležité informace se světovým společenstvím. Nepřišla žádná odpověď. Švédští diplomaté se obrátili na svého bývalého ministra zahraničí Hanse Blixe, který stál v čele vídeňské Mezinárodní agentury pro atomovou energii. Agentura rovněž netušila, co se děje.

Nikdo nevěděl, co čekat. Ačkoliv byly úrovně radiace vysoké, dosud nepředstavovaly přímou hrozbu pro lidský život a rostlinstvo. Ale co když bude kontaminace pokračovat nebo dokonce vzroste? A co se tam, za železnou oponou nedaleko sovětské hranice, vlastně stalo? Byl to začátek nové světové války nebo jaderného útoku obrovských rozměrů? Tak či onak se to týkalo okolního světa. A ten už se angažoval. Sověti však mlčeli.1

I

PELYNĚK

1

SJEZD

Byl to velký den – mnozí v Moskvě a v celém Sovětském svazu věřili, že signalizuje úsvit nové éry. Toho mrazivého zimního rána 25. února 1986 – teplota během předchozí noci klesla na minus 19 stupňů Celsia – se okolo 5000 teple oblečených mužů a žen, včetně vysokých funkcionářů komunistické strany a státních úředníků, důstojníků, vědců, ředitelů velkých státních společností a zástupců dělníků a kolchozů („pracujících mas“), sešlo na Rudém náměstí v centru Moskvy, které bylo ozdobeno obrovským portrétem Vladimira Lenina. Byli to delegáti sjezdu komunistické strany, dvaadvacátého od založení strany hrstkou idealistických sociálních demokratů koncem devatenáctého století. Jejich posláním bylo určit nové směřování země na příštích pět let.1

Jakmile dorazily do Kremlu, přesunuly se davy ke Sjezdovému paláci, moderní skleněné a betonové budově obložené bílými mramorovými deskami. Byl postaven v roce 1961 na místě budov, které patřily caru Borisi Godunovovi ze šestnáctého století. Tehdejší sovětský premiér Nikita Chruščov chtěl soupeřit s Velkým sálem lidu, který otevřel v roce 1959 v Pekingu Mao Ce-Tung. Do čínského paláce se vešlo 10 000 lidí. Závistiví Sověti zvýšili kapacitu sedadel svého paláce ze 4000 na 6000 tím, že téměř polovinu budovy umístili pod zem, kde se nacházela většina sedadel zasedací síně – pouze balkonové sedačky s boxy jsou nad úrovní terénu. Když přišlo na stranické sjezdy, které se konaly každých pět let, stanovili sovětští vůdci hranici 5000 účastníků bez ohledu na to, kolik členů komunistická strana měla – a těch rychle přibývalo – protože zaplnění haly na plnou kapacitu by znamenalo obětovat pohodlí účastníků. Kromě sportovních hal nebylo v Sovětském svazu žádné místo, kam by se vešlo více lidí.2

Chruščov nový Sjezdový palác slavnostně otevřel v roce 1961, právě včas pro dvacátý druhý sjezd strany. Sjezd se rozhodl odstranit mrtvolu Josifa Stalina z mauzolea, které sdílel s Leninem, a přijal nový program budování komunistické společnosti, jehož základy měly být položeny na počátku 80. let. Nyní, v roce 1986, měli delegáti dvacátého sedmého sjezdu zhodnotit, čeho se dosáhlo. Výsledky byly přinejlepším zoufalé. Přibylo obyvatelstva, ale ekonomika zpomalila a možnost úplného rozpadu se stávala čím dál pravděpodobnější. Růst národního důchodu, který odhadovali sovětští ekonomové v padesátých letech na 50 %, poklesl v roce 1985 na pouhá 4 %. Ústřední zpravodajská agentura CIA ve Spojených státech měla dokonce ještě pesimističtější odhady, přičemž míru růstu odhadovala na 2 až 3 procenta a později dokonce snížila tento odhad na přibližně 1 procento.3

S cílem dosažení komunismu v nedohlednu, ekonomikou v úpadku, Číňany, kteří právě zahájili ekonomické reformy zaváděním tržních mechanismů, a Američany, kteří se hnali vpřed nejen v hospodářském rozvoji, ale i v závodech ve zbrojení pod vedením neochvějně optimistického Ronalda Reagana, ztratilo sovětské vedení směr. Lidé, zklamaní komunistickým experimentem, propadali zoufalství. Ale přestože bylo komunistické náboženství v krizi, najednou se zdálo, že objevilo nového spasitele v relativně mladém, energickém a charismatickém vůdci: Michailu Gorbačovovi.

Pro čtyřiapadesátiletého Gorbačova to byl první sjezd ve funkci generálního tajemníka strany a byl si dobře vědom toho, že se na něj upírají oči stranického vedení, sovětských občanů a dokonce celého světa. Předchozí tři roky vešly ve známost jako éra kremelských pohřbů. Leonid Brežněv, který vládl Sovětskému svazu od roku 1964, zemřel v listopadu 1982 jako nemocný muž; bývalý šéf KGB, Jurij Andropov, který jeho postavení zdědil, strávil polovinu svého krátkého úřadování na nemocničním lůžku a zemřel v únoru 1984; jeho nemocný nástupce Konstantin Černěnko následoval v březnu 1985. Vypadalo to, jako by se vůdci chystali vzít zemi do hrobu s sebou. Bez ohledu na hospodářské potíže stále posílali mladé chlapce do Afghánistánu, kde byla sovětská armáda od roku 1979 v patové situaci, a chystali se na jadernou konfrontaci se Západem. Expoziturám KGB v zahraničí bylo sděleno, aby všeho nechaly a soustředily se na hledání příznaků bezprostředního jaderného útoku.

Nyní se doufalo, ve straně i ve společnosti, že Gorbačov, který byl plný nápadů, dokáže tento smrtící trend zvrátit. Naděje na sblížení rostly i na Západě. Ve Spojených státech Reagan, unavený ze sovětských vůdců, kteří mu neustále umírali, hledal někoho, s kým by se mohl domluvit. Názorově spřízněná britská premiérka Margaret Thatcherová mu řekla, že Gorbačov takovým mužem je. Reaganovo první setkání s Gorbačovem v Ženevě v prosinci roku 1985 nebylo bez napětí, ale otevřelo dveře následnému produktivnějšímu dialogu, doprovázenému nejen osobními setkáními a diplomatickými kanály, ale i veřejnými prohlášeními. V lednu 1986 překvapil Gorbačov Reagana tím, že předložil sovětský program jaderného odzbrojení. Očekávalo se, že v nadcházejícím projevu na stranickém sjezdu bude amerického prezidenta k odzbrojení opět vyzývat.4

Gorbačov, který hledal řešení k celé řadě krizí, jimž Sovětský svaz čelil, věnoval svému sjezdovému projevu značné úsilí. Na konci podzimu roku 1985 povolal do státního rekreačního zařízení nedaleko Soči na pobřeží Černého moře své dva nejbližší poradce – hlavního asistenta Valerije Boldina a Alexandra Jakovleva, bývalého sovětského velvyslance v Kanadě. Perestrojka – radikální restrukturalizace sovětského politického a ekonomického systému – stále ještě čekala na svůj čas; nakonec se Jakovlev stal známým jako praotec tohoto hnutí. Klíčovou koncepcí v té době bylo uskorenie neboli urychlení. Mělo se za to, že systém je v podstatě zdravý a vystačí si s podporou „vědeckého a technického pokroku“, což byl sovětský termín pro technologické inovace.

Ve dnech před sjezdem se Gorbačov zavřel sám doma a svůj projev si předčítal nahlas. Bez přestávek nebo přerušení byl delší než šest hodin. Zatímco si Gorbačov cvičil své řečnické dovednosti, delegáti sjezdu navštěvovali v Moskvě spíš obchody než galerie a muzea. „Po příjezdu z celé země se zabývali vlastními záležitostmi,“ napsal Gorbačovův asistent Boldin, který přednesl projev. „Museli pro sebe, své rodinné příslušníky a známé nakoupit tolik věcí, že bylo obtížné je převézt, dokonce i vlakem.“5

Většina delegátů pocházela z provincií, zasažených v 80. letech nedostatkem zemědělských produktů a spotřebního zboží, který se stal trvalým rysem sovětského života. Vedení strany, které nedokázalo nedostatek zboží pro běžné lidi zmírnit, se snažilo dobře zásobovat aspoň stranickou elitu. V hotelech pro delegáty sjezdu otevřeli představitelé strany speciální pobočky obchodů s potravinami a obchodních domů, do kterých byly navezeny obtížně sehnatelné výrobky ze všech částí Sovětského svazu. Byly tam módní obleky a šaty, boty, kaviár, sušené maso, klobásy a v neposlední řadě banány – všechno, o čem si průměrní sovětští občané nejen v provinciích, ale i v mnohem lépe zásobených metropolitních centrech, jako byla Moskva, Leningrad a Kyjev, mohli nechat jenom zdát. Pošta otevřela speciální pobočku, aby veškeré zboží, které delegáti z Moskvy posílali, zvládla doručit.

U vysoce postavených stranických úředníků z provincií a ředitelů velkých podniků, kteří měli ke vzácnému zboží přístup díky své politické moci a vazbám, nabízela účast na sjezdu ještě další příležitost. Využili čas k lobbování moskevských potentátů a ministrů o peníze a zdroje pro své regiony a firmy. Rovněž se snažili udržovat staré sítě přátel a známých a vytvářet užitečné nové vazby. Toto vytváření vazeb znamenalo pití, často až za hranou – ústřední bod a současně prokletí sovětského manažerského stylu. V předchozím roce byl Gorbačov znepokojen mírou alkoholismu mezi běžnými lidmi a zahájil kampaň proti alkoholu. Straničtí a státní úředníci byli ke stíhání za opilství obzvláště náchylní.

Vitalij Vrublevskij, blízký poradce všemocného šéfa ukrajinské komunistické strany, Volodymyra Ščerbického, vedoucího ukrajinské delegace, vzpomínal na epizodu, v níž stráže KGB pověřené úkolem kontrolovat procházející účastníky sjezdu ucítily u jednoho z delegátů alkohol a ohlásily jej vyšším funkcionářům. Případ, který se týkal regionálního tajemníka z ukrajinské těžební oblasti Luhansk, se dostal až ke špičkám stranického aparátu. „Tajemník byl na místě vyloučen ze strany,“ vzpomínal Vrublevskij, který se sám tak tak vyhnul odhalení poté, co strávil noc pitkou s kosmonauty, což byl sovětský ekvivalent rockových hvězd. „Volodymyr Ščerbickij, který seděl u hlavního stolu, se neustále poohlížel po své delegaci,“ vzpomínal Vrublevskij. „A já jsem měl smůlu, že mi zrovna padala hlava.“ Zachránil jej přítel, který ho čas od času kopnul do kolena, aby ho během projevů vzbudil.6

Viktor Brjuchanov, padesátiletý ředitel jaderné elektrárny v Černobylu na Ukrajině, byl v roce 1986 členem ukrajinské delegace. Byl to jeho první sjezd po mnoha letech jako věrného člena strany a vysoce postaveného vedoucího pracovníka. Tři čtvrtiny ostatních delegátů zde byly také poprvé, ale ředitelé, jako byl Brjuchanov, představovali něco přes 350 stranických delegátů, zhruba 7 procent z celkového počtu. Nevysoký, štíhlý a vzpřímený, s kudrnatými černými vlasy, které si česal dozadu, a poněkud nesmělým úsměvem budil Brjuchanov dojem laskavého a spravedlivého člověka. Jeho podřízení si jej vážili jako dobrého inženýra a efektivního manažera. Moc nepil. Pokud něco, tak byl Brjuchanov workoholik. Pracoval dlouhé hodiny, mluvil málo a byl znám jako příslušník vzácného plemene: sovětský manažer, který měl výsledky a přitom se choval slušně k podřízeným.7

Privilegium stát se delegátem bylo uznáním za práci, kterou Brjuchanov odvedl v čele třetí nejvýkonnější jaderné elektrárny na světě. Postavil ji z ničeho a nyní už běžely čtyři jaderné reaktory, z nichž každý vyráběl 1 milion megawattů elektrické energie (MWe). Dva další reaktory byly ve výstavbě a elektrárna překročila plánované cíle pro rok 1985 a produkovala 29 miliard MWe. Brjuchanov získal za svou práci dvě vysoká sovětská ocenění a mnozí se domnívali, že brzy dostane ještě vyšší poctu, Leninův řád a Zlatou hvězdu hrdiny socialistické práce. Koncem listopadu 1985 ocenil ukrajinský nejvyšší sovět v Kyjevě jeho padesáté narozeniny čestným uznáním. Jeho výběr coby delegáta sjezdu, s příslušným odznakem na klopu, byl samozřejmým také velkým oceněním, pokud nebyl dokonce významnější než většina státních cen.

Když v předvečer Brjuchanovových narozenin přijížděl reportér z Kyjeva do Pripjati, kde se nacházela černobylská elektrárna, aby s ním pohovořil o jeho úspěších a plánech do budoucna, Brjuchanov, obvykle muž nemnoha slov, se před návštěvníkem nečekaně rozpovídal. Vzpomínal na chladný zimní den v roce 1970, kdy přijel do Černobylu a pronajal si pokoj v místním hotelu. Bylo mu tehdy teprve třicet pět let a byl jmenován ředitelem elektrárny, která ještě nebyla postavena. „Abych byl upřímný, zpočátku to byla hrůza,“ řekl Brjuchanov reportérovi. Ale to bylo tehdy. Nyní Brjuchanov vedl podnik s tisíci vysoce kvalifikovanými manažery, inženýry a pracovníky. Také nesl de facto odpovědnost za vedení firemního městečka Pripjati, kde bydlelo téměř 50 000 stavebních dělníků a zaměstnanců. Dokonce si reportérovi stěžoval na potřebu přesměrovávat lidi a zdroje z jaderné elektrárny, aby zajistil hladký chod infrastruktury města. Ale status „otce města“ měl i své výhody. Před sjezdem a v jeho průběhu byly Brjuchanovovy fotografie a profily uveřejněny v místních a regionálních novinách, včetně těch v Černobylu.8

Fotografie regionální delegace z Kyjeva na Rudém náměstí během sjezdu a poté po návratu skupiny na Ukrajinu ukazují Brjuchanova oblečeného v luxusním norkovém klobouku a krátkém vlněném kabátu s mohérovou šálou okolo krku – to všechno bylo v tehdejším Sovětském svazu drahé a obtížně sehnatelné a jednalo se o důkazy prestiže a moci majitele. Brjuchanov moskevské obchody zřízené pro delegáty sjezdu nepotřeboval, ale pobyt v Moskvě mu dal příležitost setkat se s kolegy z oboru a lobbovat ústřední výbor strany a ministerstvo energetiky a elektrifikace, které dohlížely na jeho podnik. Úkol to byl relativně snadný, vzhledem k tomu, že řada úředníků z obou institucí v černobylské elektrárně, kterou Brjuchanov řídil, dříve pracovala.9

V úterý 25. února 1986 se Viktor Brjuchanov s kolegy usadil do sedaček v kremelském Sjezdovém paláci uprostřed sálu před pódiem. Pro lidi, jako byl Brjuchanov, kteří se účastnili svého prvního sjezdu, představovalo slavnostní zahájení zajímavou podívanou, jejíž hlavní rysy byly stejné jako za Stalinových dob.

V deset ráno se členové politbyra strany, v čele s Michailem Gorbačovem, vydali na pódium. Stejně jako většina lidí je Brjuchanov znal z portrétů, vyvěšených na veřejných budovách po celém Sovětském svazu. Byl mezi nimi i šéf KGB Viktor Čebrikov, jehož portrét přežil desetiletí v pripjaťském paláci kultury. Stejně jako všichni ostatní i Brjuchanov povstal a přivítal vůdce potleskem. Jakmile potlesk ustal, vystoupil Gorbačov na pódium. „Soudruzi delegáti,“ prohlásil generální tajemník vzrušeným hlasem. „Na sjezdech komunistických stran svazových republik a územních a krajských stranických konferencích bylo zvoleno 5000 delegátů, kteří se účastní 27. sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu. Sjezdu se účastní 4993 delegátů. Sedm lidí ze závažných důvodů chybí. To nám dává základ k zahájení sjezdové práce.“„Nejsou žádné námitky. Sjezd tedy zahajuje své jednání.“10

Mezi prvními body na pořadu jednání bylo vzdání holdu těm, kteří od předchozího sjezdu v roce 1981 zemřeli – šesti vysoce postaveným členům politbyra včetně tří generálních tajemníků: Brežněva, Andropova a Černěnka. Po řádném uctění památky zemřelých byla cesta k novému začátku volná a následoval Gorbačovův politický projev ke sjezdu. S přestávkami na oběd a na kávu trval celý den. Týmu profesionálních zpravodajů trvalo šest hodin, než jej v sovětském rozhlasu přečetli. Gorbačov téměř vyrovnal nový rekord komunistických projevů, který vytvořil měsíc předtím Fidel Castro na sjezdu Komunistické strany Kuby a který činil sedm hodin a deset minut. Nyní, usazen v řadě hostů za generálním tajemníkem, Castro pozorně poslouchal překlad Gorbačovova projevu. Ukázalo se, že je to nejkritičtější řeč, kterou kdy sovětský vůdce od konce stalinismu pronesl.11

„Již řadu let, a to nejen kvůli objektivním faktorům, ale především ze subjektivních důvodů, aktivita stranických a státních orgánů zaostává za požadavky doby, samotného života,“ prohlásil generální tajemník. „Problémy ve vývoji země se nashromáždily rychleji, než byly vyřešeny. Setrvačnost a stagnace ve formách a způsobech správy země, snižující se dynamika práce, růst byrokratismu – to všechno způsobilo značnou újmu naší věci. V životě společnosti se projevily prvky stagnace.“ Taková kritika sovětské reality a nejvyššího vedení nezazněla od „tajného“ projevu Nikity Chruščova na dvacátém sjezdu strany v únoru 1956. Gorbačov později poznamenal, že sjezd v roce 1956 a ten současný začaly ve stejný kalendářní den, 25. února. Slovo, které používal pro „stagnaci“, zastoj, se později stalo přijatým termínem pro úpadek sovětského ekonomického vývoje z konce sedmdesátých a počátku osmdesátých let.

Gorbačov chtěl, aby strana „co nejrychleji překonala negativní aspekty socioekonomického vývoje, aby danému procesu dala potřebnou dynamiku a zrychlení, aby se maximálně poučila z minulosti“. Pro sovětské hospodářství a společnost stanovil ambiciózní úkoly – za patnáct let, před koncem tisíciletí, měl být hrubý domácí produkt (HDP) zdvojnásoben dramatickým zvýšením produktivity práce. K dosažení tohoto úkolu vsadil na vědecko-technologickou revoluci včetně zavádění nových technologií a posunu od fosilních paliv, zejména uhlí, ropy a plynu, k jaderné energii. „V současné pětiletce,“ prohlásil Gorbačov, „budou uvedeny do provozu atomové elektrárny dvaapůlkrát výkonnější než ty v předchozím plánu, a zastaralé jednotky a tepelné elektrárny budou hromadně vyměněny.“

Brjuchanov tyto údaje znal – byly součástí vládního energetického programu, který byl připraven a oznámen už před sjezdem. Ale teď dala strana tomuto programu plnou veřejnou podporu. Za pět let bude další sjezd strany hodnotit výsledky a ty, kdo budou zaostávat a nedosáhnou plánovaného výsledku, vedoucí představitelé strany v případě nutnosti potrestají. To znamená, že stávající čtyři bloky elektrárny v Černobylu musí nejen splnit a překročit přidělené kvóty, ale měly by být dokončeny a do elektrické sítě zapojeny i nový pátý a šestý blok. Byly zde také plány vybudovat dva a pak další čtyři reaktory na druhém břehu řeky Pripjati. Výrobní kapacita těchto nových bloků by podstatně překonala ty staré a vyráběly by 1,5 milionu megawattů elektrické energie na jeden blok místo 1 milionu. Po patnácti letech plnění úkolů spojených s budováním elektrárny a jejím současným provozováním se Brjuchanov cítil vyčerpaný, ale strana požadovala více jaderné energie a on straně sloužil dle potřeby.

Ve své zprávě věnoval Gorbačov mnohem více pozornosti jaderným zbraním než jaderné energii. Vyzval své soudruhy, aby přemýšleli o nových přístupech ke kontrole zbraní, přičemž poukazoval na to, že jaderné zbraně, které soupeřící vojenské bloky, Severoatlantická aliance (NATO) a Moskvou vedená Varšavská smlouva, dosud nahromadily, hrozí, že mnohokrát zničí život na zemi. Jím navrhované řešení bylo programem, který by do konce století všechny jaderné zbraně odstranil. Nyní sjezdu oznámil, že na svou iniciativu obdržel reakci prezidenta Reagana. Gorbačov ji považoval za převážně negativní. Reagan zničení jaderných zbraní v zásadě podpořil, ale trval na tom, že si ponechá svou strategickou obrannou iniciativu (SDI), projekt nazývaný „Hvězdné války“ kvůli jeho zaměření na vybudování vesmírného systému proti balistickým raketám. „Snížení strategických nukleárních arzenálů je založeno na naší dohodě ohledně programu Hvězdných válek a na snížení – mimochodem jednostranném – počtu sovětských konvenčních zbraní,“ oznámil Gorbačov zástupcům Reaganovu reakci, nikoliv bez hořkosti a zklamání.12

Sovětský vůdce věděl, že jeho země nemá ani prostředky, ani technologii, která by SDI mohla konkurovat, ačkoliv byla ještě ve fázi vývoje, ale pokud by se realizovala, znamenalo by to další kolo závodů ve zbrojení, které si Sovětský svaz nemohl dovolit. Potřeboval peníze a technické znalosti konstruktérů raket a jaderných zbraní k modernizaci zaostávající sovětské ekonomiky. Vědecký establishment byl v zásadě na jeho straně. Jeho členové požadovali více peněz a pokračující spoléhání se na domácí know-how, i když to, co nabízeli, bylo nákladnější a méně výhodné než technologie a vybavení dostupné na západních trzích. Pokračující studená válka, která Západ dovedla k zavedení embarga na prodej pokročilých technologií do Sovětského svazu, jejich argumentaci dodávala váhu. Vojensko-průmyslový komplex financovaný vládou se snažil přesunout do ekonomické sféry a současně si udržet monopol na špičkové technologie a výrobky. Mnozí, včetně Gorbačova, to považovali za nejúčinnější řešení ekonomických problémů země.

Touhy, obavy a snahy sovětského vojensko-průmyslového komplexu a jeho vědeckého křídla byly na sjezdu formulovány Anatolijem Alexandrovem, prezidentem sovětské akademie věd. Skutečnost, že byl prvním představitelem takzvané inteligence, jenž promluvil na sjezdu, zdůraznila symbolický význam jeho postavení ve stranické hierarchii, stejně jako naděje, které noví vůdci nyní do vědeckého establishmentu vkládali.13

Alexandrov byl vysoký muž s podlouhlou tváří, velkým nosem a oholenou hlavou ve tvaru vejce, a právě mu bylo osmdesát tři let. Byl výrazně starší než většina členů politbyra a starší než všichni tři generální tajemníci, kteří zemřeli v předchozích třech a půl letech. Ale nikdo se neodvážil naznačit, že by Alexandrov nebyl schopen svou práci vykonávat nebo že by se „stagnace“ projevovala buď v Ústavu jaderné energetiky, který vedl, nebo v Akademii věd, jíž předsedal. Byl v dobré kondici, energický a plný nápadů. Jako jeden ze zakladatelů sovětského jaderného programu si ve straně, v průmyslu a ve vědeckých institucích získal značný respekt. Pokud jde o vědecký a technologický pokrok, Gorbačovovu „zázračnou zbraň“ pro překonání sovětské ekonomické zaostalosti, všichni se obraceli na Alexandrova a jeho vědce, kteří měli ostatním ukazovat cestu. Byli to oni, od koho se očekávalo, že tento zázrak zařídí.14

Alexandrov začal svůj projev odkazem na Lenina a pozornost, kterou údajně věnoval rozvoji sovětských věd. Hlavní historický důraz však kladl na vývoj sovětského jaderného programu vedeného Igorem Kurčatovem, zakladatelem institutu, který dnes Alexandrov vedl. Pod vedením Kurčatova, prohlásil Alexandrov, „byly vyrobeny první atomové bomby a také vodíková bomba dříve než v USA. Bezpečnost Sovětského svazu byla zaručena.“ Roli, kterou při vzniku první sovětské jaderné bomby sehráli atomoví špióni, kteří Moskvu informovali o postupu amerického projektu Manhattan, Alexandrov nezmínil. Zvláště zdůraznil mírové využití jasné energie: „V roce 1954, brzy po vytvoření atomových zbraní, byla v SSSR postavena první atomová elektrárna na světě. Chtěl bych jejímu tvůrci zatleskat.“ Publikum zareagovalo hlasitým potleskem.

Alexandrov připomněl historické milníky nejen proto, aby pochválil svého předchůdce a nepřímo i svou vlastní roli při vývoji sovětského jaderného programu, ale také aby připomněl svým posluchačům nebezpečí ze Západu. Argumentoval proti nákupu technologií a vybavení ze zahraničí tím, že případné smlouvy mohou být z politických důvodů kdykoliv zrušeny. Chtěl investovat do domácího vědeckého vývoje. Automatizace malého výrobního celku v jeho institutu poskytla vhodný příklad. „Oznámili jsme celému ministerstvu: soudruzi, pokud objednáváte díly, objednávejte je od nás,“ pronesl Alexandrov a vyvolal novou vlnu potlesku.15

Gorbačov, který Alexandrovovu řeč dosud přerušoval podpůrnými a uklidňujícími poznámkami, nyní mlčel. Neptal se, jak to Alexandrov myslí. Odpověď mu byla jasná. Alexandrov se odvolával na vysoce utajovanou službu s neobratným názvem „Ministerstvo středního strojírenství“. Jeho ministr Jefim Slavskij seděl v prezidiu za Alexandrovem. Slavskij byl velký chlap, o pět let starší než Alexandrov a větší a vyšší než on, a byl jedním z nejmocnějších ministrů, které sovětská vláda kdy měla. Jako průkopník sovětského jaderného programu, na kterém začal pracovat s Kurčatovem koncem čtyřicátých let, vedl Slavskij ministerstvo středního strojírenství už dvacátým osmým rokem. Jednalo se o státní podnik odpovědný za výrobu jaderných bomb a později jaderné energie pro mírové účely. Sovětští vůdcové přicházeli a odcházeli, ale Slavskij zůstával. Pokud jde o politickou moc a zdroje, Slavskij Alexandrovův institut jaderné energetiky a prostřednictvím něj i Akademii věd prakticky ovládal. Alexandrovovi zástupci neustále klepali na Slavského dveře a žádali ho o financování svých projektů. Pokud se mu zachtělo, byl pro.16

Slavskij a Alexandrov byli dlouholetými spojenci. Oba pocházeli z Ukrajiny, kde Alexandrov, syn významného soudce v Kyjevské oblasti, po revoluci v roce 1917 bojoval v řadách Bílé armády proti bolševikům, zatímco Slavskij, syn kozáka, vstoupil do Rudé jízdy. Skutečnost, že bojovali na opačných stranách, jim nezabránila vytvořit trvalé spojenectví. Říkalo se, že si na počátku šedesátých let Nikita Chruščov zavolal Slavského a Alexandrova do své kanceláře a v ukrajinštině požadoval, aby dohnali Ameriku ve výstavbě jaderných elektráren. Inspirace ke stavbě nového jaderného reaktoru pravděpodobně pocházela od známého sovětského komika Arkadije Rajkina, který v jednom televizním skeči vtipkoval, že je to škoda, že se balerína točí, aniž by vyráběla energii pro socialistické hospodářství, takže by jí měli k tělu připojit rotor. Slavskij a Alexandrov se údajně po zhlédnutí skeče rozhodli vzít jaderný reaktor určený k výrobě plutonia pro zbraně a připojit k němu obrovskou turbínu a rotor, aby teplo z reaktoru využili k výrobě elektřiny.17

Ať už byl skutečný zdroj jejich inspirace jakýkoliv, nový reaktor, nazývaný RBMK (kanálový reaktor velkého výkonu), vznikl ze spolupráce mezi Slavského ministerstvem a Alexandrovovým ústavem. Jeho hlavním konstruktérem byl Nikolaj Dolležal, další rodák z Ukrajiny, který se stal velikánem sovětského jaderného průmyslu a pracoval jako ředitel Výzkumného a vývojového ústavu energetického inženýrství. Navrhl reaktor, který vyrobil plutonium pro první sovětskou jadernou bombu, a poté pracoval na reaktorech, pohánějících sovětské ponorky. Alexandrov, který na jaderných ponorkách pracoval také, byl při konstrukci reaktoru typu RBMK hlavním vědeckým konzultantem. První jednotky RBMK byly otestovány a spuštěny Slavského ministerstvem. Alexandrov neustále vyprávěl každému, kdo byl ochoten naslouchat, jak jsou jeho reaktory bezpečné a spolehlivé. Jsou jako samovary, prohlašoval, a nemohou vybuchnout. Údajně dokonce tvrdil, že jeho reaktory jsou tak bezpečné, že by se mohly klidně postavit na Rudém náměstí.18

To se sice nestalo, ale poté, co byl nový reaktor odzkoušen v jednom ze závodů Slavského ministerstva, byl prohlášen za dostatečně bezpečný, aby byl převeden na ministerstvo energetiky a elektrifikace, které nemělo s jadernou energií žádné zkušenosti. Málokdo pochyboval, že spojení vědy a technologie bude mít na celou zemi v důsledku správy jaderného průmyslu ze strany vojensko-průmyslového komplexu pozitivní vliv. Alexandrovovy reaktory RBMK byly rozmístěny po celé evropské části Sovětského svazu a produkovaly zde tolik potřebnou čistou energii. S kapacitou 1 milion megawattů elektrické energie na jeden blok byly výkonnější než jejich sovětští konkurenti, reaktory VVER (vodo-vodní energetické reaktory, tedy vodou chlazené i moderované), které se stavěly počátkem 70. let. V roce 1982 pocházela více než polovina elektrické energie vyrobené v sovětských jaderných elektrárnách z Alexandrovových reaktorů. Tři byly vybudovány v jaderné elektrárně nedaleko Leningradu, dva v elektrárně v Kursku, jeden ve Smolensku a tři v Černobylu. Čtvrtý blok RBMK začal Brjuchanov budovat v roce 1983.19

Před příchodem do Moskvy byl Brjuchanov pod velkým tlakem, aby dokončil výstavbu pátého bloku, který byl hotov téměř ze 70 procent. Tlak vzrostl v lednu 1986, kdy místní výbor strany oficiálně pokáral Brjuchanovova náměstka za nedodržení stavebních lhůt. Zprávy se dostaly do místních sdělovacích prostředků a Brjuchanov věděl, že pokud se situace nezlepší, bude se stranickým pokáráním další na řadě. V projevu ke sjezdu varoval sovětský premiér Nikolaj Ryžkov své podřízené před dalšími zpožděními při spouštění nových reaktorových bloků a oznámil: „Vzhledem k nárůstu palivové bilance země a rostoucí úloze atomové energie jsou takové problémy v budoucnosti nepřijatelné.“ Chuť na jadernou energii nejen na vrcholu, ale i na spodní straně stranické pyramidy byla obrovská. Brjuchanov si nemohl nevšimnout, že do rozjetého vlaku jaderné energetiky toužili naskočit i regionální vůdci, požadující investice jaderných rublů do svých regionů. Tajemník strany z oblasti Gorkého (Nižný Novgorod) na řece Volze se ve svém vystoupení na sjezdu volal po výstavbě jaderné elektrárny ve svém okrese. Delegát ze Sibiře kritizoval moskevské funkcionáře za zrušení plánů na vybudování nové jaderné elektrárny ve svém regionu. Do jádra chtěli jít všichni.20

Mužem, který se měl stát strážcem sovětského jaderného ráje, byl přímý nadřízený Viktora Brjuchanova, šestapadesátiletý ministr energetiky a elektrifikace Anatolij Majorec. Jako nováček v úřadu se toužil předvést. Tváří v tvář úsilí o zvýšení výroby elektřiny v jaderných elektrárnách dvaapůlkrát v příštích pěti letech hledal cesty pro splnění tohoto úkolu, přičemž celý stavební cyklus jaderné elektrárny – od architektonického návrhu až po dokončení reaktoru – trval sedm let. Majorec na sjezdu oznámil, že by se tento cyklus mohl zkrátit na pět let, pokud by konstrukce a stavba probíhaly současně. Brjuchanov věděl, jak těžké je vypořádat se s nedotaženými architektonickými návrhy, které nejsou přizpůsobeny místním podmínkám. Vzhledem k tomu, že v sedmiletém časovém horizontu se reálně podařilo postavit pouze několik reaktorů, snížení na pět let se jevilo jako nemožné. Ale kdyby to strana přikázala a státní úředníci to požadovali, vedoucí pracovníci elektrárny neměli jinou možnost než srazit podpatky a úkol splnit.

Majorec svůj projev uzavřel optimisticky: „Ujišťuji vás, že inženýři a stavitelé elektráren, inspirováni rozhodnutím 27. sjezdu KSSS, velkolepé plány strany uskuteční a přispějí tak velkým dílem k vytvoření materiálních základů komunismu.“21 Zdá se, že mu uniklo, že strana už komunismus nebuduje, ale jako nový ministr možná jenom podlehl přílišnému entuziasmu.

Celá atmosféra na sjezdu byla radostná. Všichni toužili uvažovat ve velkém a věřili, že všechno je možné. Mezi nejoptimističtější delegáty patřil sám Gorbačov. Jeho projev byl přijat velmi dobře, jeho vize ke zrychlení hospodářského rozvoje založeného na vědeckých a technologických postupech byla sjezdem schválena a nyní byl zvolen generálním tajemníkem nejen ústředním výborem strany, ale i sjezdem. Jeho postavení se zlepšilo a jeho mandát pokračovat v politice urychlování byl posílen.

Gorbačov navíc dokázal protlačit do politbyra své lidi. Byl mezi nimi i energický moskevský stranický šéf Boris Jelcin, který položil rétorickou otázku: „Proč mezi sjezdy pořád řešíme stejné problémy? Proč se i nyní požadavky na radikální reformu utápějí v inertní vrstvě oportunistů se stranickými legitimacemi?“ Jeho slova v hledišti, stále plném Brežněvových jmenovaných aparátčíků, zněla jako bomba. Slovo „perestrojka“ nebo restrukturalizace bylo v Gorbačovově projevu na sjezdu zmíněno, ale pouze jednou. Klíčovým slovem bylo stále ještě „uskorenie“, urychlení, které bylo poprvé uvedeno v oficiálním stranickém rozhovoru bezprostředně po nástupu Gorbačova k moci na jaře 1985. Většina delegátů věřila, že jsou na správné cestě a že problémem je pouze stagnace brežněvovské éry. Řešení spočívalo v návratu k Leninovým ideálům pravého komunismu.22

Sjezd skončil 6. března. Viktor Brjuchanov a jeho kolegové z ukrajinské delegace si sbalili zavazadla a vyrazili domů. Budoucnost vypadala zářivě nejen pro jaderný průmysl, ale i pro zemi jako celek. Ale jedna věc dělala řediteli jaderné elektrárny v Černobylu starosti. Ve večerním telefonickém rozhovoru z moskevského hotelu se Brjuchanov podělil o své znepokojení s reportérem z Kyjeva, se kterým před pár týdny dělal rozhovor při příležitosti padesátých narozenin. Jak se dalo očekávat, pochválil Gorbačovův projev a akceptoval nové úkoly přidělené sovětskému jadernému průmyslu. Ale dovolil si i cosi jako varování: „Musíme doufat, že to také přitáhne větší pozornost ke spolehlivosti a bezpečnosti výroby atomové energie v naší elektrárně v Černobylu. Je to pro nás nejnaléhavější téma.“ Rozhovor s Brjuchanovem ale v novinách vyšel bez tohoto varování.23

2

Cesta do Černobylu

Večer 6. března 1986, kdy energií sršící Michail Gorbačov pořádal v Kremlu slavnostní recepci pro zahraniční hosty sjezdu, z nichž většinu tvořili představitelé komunistických stran, kteří do Moskvy přijeli na sovětské náklady, opouštěli sovětští delegáti Moskvu v letadlech, vlacích a autech. Viktor Brjuchanov a jeho kolegové z kyjevské delegace nastoupili do nočního vlaku do hlavního města Ukrajiny.

Následujícího rána byli v Kyjevě, kde je vítali místní funkcionáři. Na ženy v delegaci čekala objetí, gratulace a květiny – další den, v sobotu 8. března, byl Mezinárodní den žen, který se v Sovětském svazu okázale slavil. Novinová fotografie pořízená na hlavním nádraží v Kyjevě ráno 7. března ukazovala Brjuchanova v kožešinovém klobouku a ovčím kožichu, obklopeného ostatními delegáty včetně ženy s kyticí karafiátů. Brjuchanov musel ještě sehnat květiny pro svou ženu, Valentinu. Ale cesta domů trvala více než dvě hodiny – vzdálenost mezi Kyjevem a Pripjatí byla 150 kilometrů.1

Řidič Brjuchanovova služebního vozu za ním přijel na nádraží a vydal se po Moskevském prospektu na dálnici P02. Vedla severně od Kyjeva podél Dněperské vodní nádrže, kterou zde vytvořila hydroelektrárna postavená v 60. letech 20. století, pak se stáčela na severovýchod směrem k městu Ivankiv, procházela březovými háji a poblíž Černobylu vstupovala do oblasti borovicových lesů.

V zimě roku 1970, kdy město Pripjať ještě neexistovalo, cestoval Brjuchanov po této dálnici autobusem. Byl mladý a plný nadšení. Stát se ředitelem jaderné elektrárny v tak mladém věku byl docela úspěch, i když nějakou dobu tam ještě nic jako elektrárna nestálo. Brjuchanov ji teprve musel postavit – samotnou elektrárnu, kanceláře a dům pro svou rodinu včetně manželky Valentiny, jejich devítileté dcerky Lilie a ročního syna Olega. Pronajal si místnost v hotelu v městečku Čornobyl, rusky Černobyl – podle nějž byla později elektrárna, kterou musel Brjuchanov teprve postavit, pojmenována. Rozložil na postel papíry a začal pracovat na plánech stavebních prací a smlouvách o prvních dočasných budovách na místě zvoleném pro novou elektrárnu a nové město. Stavba měla začít za rok.2

Brjuchanovova mladá rodina zatím zůstala ve Slovjansku, ve městě se 125 000 obyvateli v Donbaském regionu na východní Ukrajině, kde dříve pracoval. Město vešlo ve známost v roce 2014 jako místo, kde vypukl rusko-ukrajinský ozbrojený konflikt a kde byli zabiti první lidé. Bojovalo se tam tak tvrdě proto, že Slovjansk byl místní dálniční a železniční uzel a významné průmyslové středisko. Proto tam v roce 1966 skončil i Brjuchanov – pracoval v elektrárně, která vyráběla elektrickou energii spalováním místního uhlí.

Brjuchanovova první elektrárna byla v Angrenu, nedaleko Taškentu, hlavního města Uzbekistánu, kde se 1. prosince 1935 narodil. Byl nejstarším dítětem ve velké ruské dělnické rodině, která přišla do města ze Saratova na Volze. Na druhou světovou válku si moc nevzpomínal, až na to, že měl pořád hlad. Ve čtyřiadvaceti absolvoval místní polytechnický institut a začal kariéru v nedalekém Angrenu. Tam potkal Valentinu, která zde pracovala; navíc chodila na večerní kursy na místní škole. Okouzlila jej svýma očima – jak později vzpomínal, měl pocit, že se v nich utopí.

Když Valentina poprvé narazila na Viktorovo příjmení v místním časopisu, už se o něm psalo jako o schopném a svědomitém inženýrovi. Za pouhý rok se stal vedoucím svého oddělení a Valentina si říkala: „Bože, mít takové jméno musí být hrozné“ – příjmení „Brjuchanov“ bylo buď odvozeno, nebo prostě jen znělo jako ruské slovo pro „břicho“. Na výhrady ohledně příjmení ale brzy po setkání s jeho nositelem, mladým, štíhlým a energickým Viktorem, zapomněla. Získal si její srdce a lásku jí dokazoval tím, že ji zahrnoval květinami. Auta z nedalekého Kuraminského pohoří vozila divoké tulipány a Viktor jich posílal tolik, že zakryly celý parapet. Za rok se vzali a byli v Angrenu velmi spokojení.

Tulipánový ráj Brjuchanovových skončil brzy ráno 26. dubna 1966, přesně dvacet let před černobylskou katastrofou. Silné zemětřesení zničilo většinu centra Taškentu, Brjuchanovova rodného města, 112 kilometrů od Angrenu. Více než 230 administrativních budov a přes 700 obchodů a bufetů bylo buď zcela, nebo částečně zničeno. Jako zázrakem zemřelo v důsledku zemětřesení pouze osm lidí, ale mnoho dalších bylo zraněno a téměř 300 000 lidí, bezmála třetina obyvatel města, se probudilo bez střechy nad hlavou. Mezi nimi byli Brjuchanovovi rodiče, jejichž cihlový dům byl těžce popraskaný a na pokraji zhroucení. Pro Valentinu Brjuchanovovou to bylo nad její síly. Co kdyby další zemětřesení zničilo Angren stejně jako Taškent? Co by se stalo s nimi a jejich dcerkou? Chtěla, aby se rodina přestěhovala. Na podnět manželky se začal Viktor zajímat o jiné elektrárny v jiných částech Sovětského svazu. Ukázalo se, že na Ukrajině hledají lidi jako je on. Brjuchanovovi si sbalili zavazadla a vydali se do Slovjansku, kde Viktor brzy povýšil, stal se šéfem divize turbín a poté hlavním inženýrem.3

Když Brjuchanovovi v roce 1966 dorazili, elektrárna ve Slovjansku se stále ještě budovala. Nový blok – největší v Sovětském svazu, jak Viktor později vzpomínal – byl právě ve výstavbě. Přijal výzvu a brzy se ukázal jako schopný inženýr a organizátor. Počáteční fáze u nového bloku byla obzvláště kritická, ale Brjuchanov zvládl stres bez potíží, přičemž současně řešil stavební čety, které nestíhaly kriticky důležité lhůty, i plnění kvót na výrobu elektřiny. Pracoval tvrdě, byl kompetentní, klidný a moc toho nenamluvil. Zdálo se, že se Brjuchanov pro takové situace narodil. Díky tomu si jej všimli v Kyjevě a na jaře roku 1970 mu bylo nabídnuto místo, vyžadující kvality, které ve Slovjansku prokázal, ovšem v mnohem větším měřítku. Úřady ho chtěly pověřit stavbou a následným provozem nové elektrárny, která měla být postavena v okolí Černobylu, daleko od uhelných polí Uzbekistánu nebo Ukrajiny. Nová elektrárna uhlí nepotřebovala. Měla fungovat na jaderné palivo.

Pro mladého inženýra to bylo těžké rozhodnutí. Radil se s Valentinou. Měla strach: koneckonců to byla jaderná elektrárna, zatímco Viktor byl specialista na turbíny a o reaktorech a jaderné energii nevěděl nic. Ale elektrárna je prostě elektrárna, řekli mu v Kyjevě. Nadřízení v Moskvě souhlasili. Pro stavbu elektráren bylo k dispozici jen málo jaderných inženýrů, protože jaderný energetický průmysl se teprve začínal budovat. Brjuchanov výzvu přijal. Ale než se stane odborníkem v oblasti jaderné energie, bude se muset předvést jako stavitel, což je náročný úkol a zpočátku dost nevděčná práce. Nejdřív svého rozhodnutí litoval, ale názor změnil. „Ničeho nelituji,“ prohlásil v předvečer svých padesátých narozenin v prosinci 1985.4

V březnu 1986, kdy se Brjuchanov vrátil ze sjezdu v Moskvě a nastoupil na nádraží v Kyjevě do služebního vozu na cestu domů do Pripjati, bylo důvodů k lítosti ještě méně. Dálnice Kyjev–Pripjať byla úzká dvouproudá silnice s hustým provozem. Záviselo na ní zásobování jaderné elektrárny i přilehlého města.

Brjuchanovův řidič znal cestu Kyjev–Pripjať téměř nazpaměť – jeho šéf neustále jezdil mezi oběma městy sem a tam. V Kyjevě byli vedoucí představitelé strany, ministři a vedoucí oddělení a ředitel sem musel jezdit na četné schůze. Pak tu byly tisíce, ne-li desítky tisíc povolení a dalších dokumentů, které vyžadovaly podpisy a razítka a které bylo možné získat pouze v Kyjevě. Po téměř dvouhodinové jízdě přes zalesněnou krajinu, která byla ještě pokryta sněhem, Brjuchanovovo auto konečně dorazilo k Černobylu. Vlevo stála betonová konstrukce s názvem města a pomníkem Vladimiru Leninovi. Před ním bylo centrální náměstí, které bylo na město, jež nemělo více než 14 000 obyvatel, poměrně velké.

Navzdory výstavbě jaderné elektrárny a rychle se rozvíjejícímu městu Pripjati, které se nacházelo asi deset kilometrů severně, se podařilo udržet Černobyl téměř ve stejném stavu, v jakém byl deset, dvacet nebo dokonce třicet posledních let předtím, než podle něj byla pojmenována elektrárna. Zatímco Pripjať se stala symbolem industrializované socialistické budoucnosti, zůstal Černobyl ztělesněním venkovské předsocialistické minulosti. Ve městě na řece Pripjati a v přístavu, který poskytoval živobytí generacím obyvatel, stály četné budovy z předsovětských časů.

Osídlení Černobylu bylo poprvé zmíněno v kyjevské kronice z roku 1193. Nacházel se v loveckém revíru kyjevských knížat, která ovládala obrovskou středověkou říši, táhnoucí se od Karpat na západě po města na Volze na východě. Kronika původ názvu města nevysvětlovala, ale vědci poukázali na množství zde rostoucího pelyňku Artemisia vulgaris, což je keř rozpoznatelný podle černé nebo tmavě červené barvy větví. Čornyj v ukrajinštině znamená „černý“. Takže podle keře byl pojmenován Čornobyl neboli Černobyl, což umožnilo budoucím generacím spojit černobylskou katastrofu s biblickým proroctvím o hvězdě zvané „Pelyněk“.

„Když zatroubil třetí anděl,“ píše se v knize Zjevení, „spadla z nebe veliká hvězda hořící jako pochodeň a padla na třetinu řek a na prameny vod. Jméno té hvězdy je Pelyněk. Třetina vod se tehdy obrátila v pelyněk a mnoho lidí kvůli těm vodám zemřelo, neboť zhořkly.“ Pelyněk, po němž byl Černobyl pojmenován, není přesně stejný keř jako pelyněk (Artemisia absinthium) zmiňovaný v Bibli, ale mnohým, včetně prezidenta Ronalda Reagana, to postačovalo k závěru, že černobylská havárie byla prorokována v Bibli.5

Bez ohledu na biblické proroctví zůstal Černobyl po většinu historie hlavním městem severoukrajinské divočiny. Počátkem novověku byla vláda kyjevských knížat nad regionem nahrazena velkovévody litevskými a poté polskými králi. V polovině sedmnáctého století si území nárokovali kozáci, ale po několika letech je museli postoupit Polákům. Město se stalo soukromým majetkem místních šlechticů a velmožů. Historie hlavního proudu na většinu černobylských vládců a obyvatel zapomněla, s výjimkou mladé Rozálie Lubomirské, dcery majitele města, která měla tu smůlu, že se vydala v době francouzské revoluce do Paříže. Maximilien de Robespierre ji kvůli úzkým vazbám s královskou rodinou a údajnému spiknutí proti revoluci postavil před soud. Rozálie zemřela pod gilotinou ve francouzském hlavním městě v červnu 1794. Bylo jí dvacet šest let. Její obraz přežil na zdi ve starém černobylském paláci, který se později změnil na neurologické oddělení místní nemocnice.6

Zatímco mezinárodně nejznámějšího černobylského občana zabila francouzská revoluce, zbytek prominentních občanů města zlikvidovala bolševická revoluce roku 1917. Asi 60 procent obyvatel města tvořilo 10 000 ortodoxních židů, původně pozvaných polskými majiteli koncem sedmnáctého století. Před revolucí získal Černobyl pověst jako jedno z center chasidského hnutí na Ukrajině. Duchovními vůdci černobylských židů byli rabíni z chasidské dynastie založené ve druhé polovině osmého století rabínem Menachemem Nachumem Tverským, studentem Baal Šema Tovjeho – zakladatele chasidismu – který byl sám jedním z průkopníků hnutí. Kniha rabína Tverského Me’or Ejnajim (světlo [Jeho] očí) se stala klasickým chasidským textem a jeho synové a vnuci se stali rabíny v četných městech na Ukrajině.

Černobylští rabíni byli známi peněžními sbírkami na charitativní účely. Na počátku dvacátého století zde byl velký počet židovských modliteben, škola pro židovské dívky a ústav pro choromyslné. Židé v Černobylu v době revoluce a občanské války, která následovala, nesmírně trpěli, a to nejen ze strany procházejících vojenských jednotek, ale také od loupeživých band, jejichž členové byli často verbováni místními vojenskými veliteli z řad ukrajinských a běloruských venkovanů.7

Docela hodně místních židovských mladíků se přidalo na stranu bolševiků, kteří byli politickou a vojenskou silou, jež se ukázala vůči chudým židovským masám jako nejpřátelštější a nabídla jim nejschůdnější cestu k emancipaci. Jeden z vůdců revoluční přeměny, Stalinova pravá ruka Lazar Kaganovič, z černobylské oblasti pocházel. V polovině dvacátých let se Kaganovič stal komunistickým bossem Ukrajiny a dohlížel na politiku korenizacije neboli podpory původního národnostního elementu, která dočasně zastavila kulturní rusifikaci místního obyvatelstva a podporovala rozvoj ukrajinské a židovské kultury.

Stalinova politika se však změnila, stejně jako úloha, kterou Kaganovič na Ukrajině hrál. Na počátku třicátých let se stal jedním z hlavních architektů holodomoru, velkého ukrajinského hladomoru, který připravil o život téměř 4 miliony lidí, kteří přežili revoluci a občanskou válku, včetně dětí, které se jim v následujících letech narodily. Jen v Kyjevě zemřel přibližně 1 milion lidí. V Kaganovičově rodné čtvrti Chabném zemřelo 168 z 1000 lidí – oblast byla totálně zdevastována. Desítky tisíc lidí hladomor nepřežily a dožily se toho, že Chabne bylo v roce 1934 přejmenováno na Kaganoviči-1 a vesnice Kabaň, kde se partajní boss v roce 1893 narodil, na Kaganoviči-2, pravděpodobně jako ocenění věrnosti místního syna nikoliv mateřské zemi, ale šéfovi v Kremlu.8

Pak přišly hrůzy druhé světové války. Němci vstoupili do Černobylu 25. srpna 1941. O necelé tři měsíce později okupační úřady nařídily přibližně 400 židům, kteří ve městě zůstali, aby se shromáždili u synagogy. Poté byli nahnáni do prostor židovského kolchozu nazvaného Nový svět. Tam byli postříleni z kulometů v protitankovém zákopu, který někteří z nich pomáhali kopat jako součást marné snahy velitelů Rudé armády zastavit útočníky. To znamenalo téměř konec židovské komunity v Černobylu. V zimě roku 1970, kdy si zde Brjuchanov pronajal hotelový pokoj, bylo ve městě pouhých 150 židovských rodin, a to zde židé bývali národnostní většinou. Jedna ze synagog byla přeměněna na ústředí místního vojenského komisaře.

Černobylští židé, kteří přežili holokaust, našli útočiště u partyzánských jednotek v okolních lesích. Komunisty organizované partyzánské skupiny, které verbovaly místní ukrajinské a běloruské rolníky, působily v regionu od podzimu 1941. Ale nepříliš intenzivní válka mezi komunisty podporovanými partyzány a Němci organizovanou policií (včetně místních kádrů) se změnila v krvavou vendetu. Popravy partyzánů, a jakmile se průběh války obrátil i policistů, se konaly veřejně, a místní obyvatelstvo tak bylo stále brutálnější. Vyřizování účtů mezi příbuznými účastníků konfliktu pokračovalo ještě dlouho po skončení války.9

Rudá armáda znovu dobyla Černobyl a jeho okolí na Němcích na podzim roku 1943. Byla to dlouhá a krvavá bitva. V sázce byl přístav Černobyl na řece Pripjati, centrum hospodářské činnosti města, stejně jako mosty přes řeku a nedaleká železniční stanice. Rudá armáda utrpěla obrovské ztráty. Ztratila deset svých nejhrdinnějších vojáků a důstojníků, dekorovaných nejvyšším vyznamenáním, titulem Hrdina Sovětského svazu. Pro místní obyvatele dlouho očekávané osvobození od nacistů přineslo jen další smrt a těžkosti. Jakmile měla Rudá armáda region pod kontrolou, byla místní mužská populace okamžitě povolána do zbraně. Mnozí z těch, kteří přežili okupaci, byli vrženi do boje beze zbraní, výcviku nebo dokonce uniformy a zemřeli tak za humny svých vesnic a měst.

Když Brjuchanovovo auto projíždělo okrajovými částmi Černobylu, rozpoznal na pravé straně silnice známou siluetu. Byla to socha sovětského vojáka, památník rodáků z vesnice Kopači, padlých ve válce, a vojáků Rudé armády, kteří padli v bitvě o vesnici v roce 1943. První seznam byl výrazně delší než druhý. V Černobylu byli vojáci, kteří zemřeli v šestitýdenní bitvě o město, pochováni na místě, jež se později stalo známým jako Park slávy. Jeho Alej hrdinů vedla k obelisku s věčným ohněm v základně. „Válečným osvoboditelům – dar pracujících mas černobylské oblasti, květen 1977,“ uvádí nápis na jednom z památníků v parku. Vedle nápisů jsou pamětní desky se jmény generálů Rudé armády a jednotek, které se bitvy o město účastnily.10

V průběhu let se Brjuchanov v černobylském Parku slávy zúčastnil celé řady vzpomínkových akcí, které se konaly 9. května v Den vítězství. Kult hrdiny Velké vlastenecké války, jak se sovětsko-německému konfliktu z let 1941–1945 v sovětském jazyce říkalo, připomínal jen ty, kteří zemřeli v uniformě Rudé armády. Ostatní byli do značné míry zapomenuti. Památníky obětí holokaustu ani hladomoru nikde nestály. O těchto zvěrstvech nikdo nemluvil.

Pár minut poté, co ředitelské auto projelo kolem památníku válečných hrdinů, spatřil Brjuchanov na obzoru obrovskou bílou chladicí věž černobylské elektrárny. Právě tam podle oficiální sovětské verze stíny minulosti mizely: zázrak technologického pokroku nabízel zářnou budoucnost. Napravo od kanálu, podél něhož vozidlo jelo, se objevily stěny bloku 5, který byl stále ve výstavbě a byl obklopen vysokými, výkonnými jeřáby. Pak se objevily bílé stěny už funkčních bloků: bloky 3 a 4 se spojovaly v jedné obrovské budově, bloky 1 a 2 byly samostatné.

V prosinci 1966 byla pro stavbu jaderné elektrárny vybrána oblast v blízkosti obce Kopači. Hledání správného místa začalo před rokem dopisem místopředsedy ukrajinské vlády, Oleksandra Ščerbana, Ústřednímu výboru Komunistické strany Ukrajiny (KSU). Ščerban, bývalý místopředseda ukrajinské akademie věd a jeden z prvních nadšenců do jaderné energie, kritizoval nedostatek elektráren na Ukrajině a předpovídal možné zpomalení ekonomického rozvoje republiky, pokud nebudou rychle nalezeny nové zdroje energie.

Ščerban věděl, že v roce 1964 byla v Rusku zahájena výstavba dvou jaderných elektráren, a vyslovil se pro výstavbu tří takových elektráren na Ukrajině: jedné na jihu, druhé na západě a třetí v oblasti kolem Kyjeva. Brzy jej podpořil jeho nadřízený, šéf ukrajinské vlády Volodymyr Ščerbickij, a Ščerbického šéf, první tajemník KSU Petro Šelest, který byl také členem celosvazového politbyra. Šelest po Moskvě požadoval, aby byl Ščerbanův návrh zahrnut do svazových plánů na výstavbu nových jaderných elektráren. V reakci na to svazová vláda výstavbu jedné jaderné elektrárny na Ukrajině schválila. Kyjev nebyl snížením počtu elektráren nijak výrazně zklamán: důležitá byla skutečnost, že republika naskočila do jaderného vlaku a získala něco, co se tehdy považovalo za špičkovou technologii.11

Na podzim roku 1966 vydal Volodymyr Ščerbickij vyhlášku, nařizující začít s průzkumnými pracemi na stavbě toho, čemu se tehdy říkalo „Centrální ukrajinská jaderná elektrárna“. Komise zřízená v Kyjevě v listopadu téhož roku brzy dospěla k závěru, že k výstavbě elektrárny neexistuje lepší místo než oblast v okolí Kopači. Byla to poměrně velká obec s více než tisíci obyvateli, ale byla obklopena řídce osídleným územím. Vesnice byla dostatečně vzdálena od velkých měst i od letovisek – jedno jiné místo bylo odmítnuto právě proto, že se nacházelo příliš blízko takové oblasti. Zvolené místo bylo rovněž blízko řeky Pripjati, která byla pro fungování jaderné elektrárny nezbytná, a přitom se nejednalo o bažinatý terén. Neméně důležitá byla blízkost železniční stanice – železnice byla postavena během první sovětské pětiletky a její výstavba začala za vlády černobylského rodáka Lazara Kaganoviče.

Je pravda, že s místem byly i určité problémy. Podzemní vody byly příliš blízko u povrchu a k vytvoření pevných základů budov bylo nutné přemístit velké množství půdy. Kopači bylo od zdrojů stavebních materiálů včetně kamene a žuly daleko, místně byl k dispozici pouze písek. Ale inspektoři považovali tyto problémy za zvládnutelné. Vzhledem k tomu, že oblast nebyla příliš zemědělsky zaměřena, její přeměna na průmyslový areál měla na venkovské hospodářství pouze malý dopad. Budoucí nádrž s chladicí vodou, nutná pro fungování elektrárny, měla zabrat největší část území přiděleného na výstavbu a přilehlého města – celkově přes 1400 hektarů pastvin, 130 hektarů lesa, 96 hektarů zemědělské půdy a 50 hektarů zahrad, využívaných místním obyvatelstvem.

Kopači bylo označeno za nejlepší z šestnácti míst, které komise projednala. Název zařízení byl nakonec změněn z Centrální ukrajinské elektrárny na Černobylskou elektrárnu. „Centrum“ se přesunulo na sever k hranici s Běloruskem. Nic nenaznačuje tomu, že by se o tom s Bělorusy někdo bavil.12

Stavba elektrárny začala pod Brjuchanovovým dohledem. V létě 1970 se přestěhoval z pronajatého hotelového pokoje do kanceláře menší než šest metrů čtverečních v mobilní budově pro stavební dělníky. Odtud řídil rostoucí tým inženýrů, kontroloval stavební čety a navštěvoval vysoké úřady v Kyjevě a Moskvě. Grigorij Medveděv, který přišel do elektrárny v Černobylu v zimě roku 1971, aby zde zaujal funkci zástupce hlavního inženýra, měl na Černobyl při zahájení stavby idylické vzpomínky: „Všude okolo byl řídký les mladých borovic s omamnou atmosférou, kterou člověk jinde nenašel. Byly tam písečné kopce pokryté nízkým lesem a duny čistě žlutého písku na pozadí tmavě zeleného mechu. Nikde žádný sníh. Sem tam zelená, sluncem prohřátá tráva. Ticho a pocit jako v ráji.“13

Ale ticho dlouho nevydrželo. Rypadla, pracující nonstop, brzy odstranila kolem 700 000 krychlových metrů půdy na základy nového bloku. V srpnu 1972 místo navštívil sám Petro Neporožnyj, ministr energetiky a elektrifikace, aby byl svědkem prvního lití betonu. Byly proneseny projevy a uskutečněny sliby, ale dokončení stavby a zprovoznění reaktorů trvalo mnohem déle, než státní orgány předpokládaly. Elektrárna měla být v provozu v roce 1975, ale došlo k problémům s dodávkou reaktorových součástí a souvisejícího vybavení. V dubnu 1975, kdy už byl původní termín v podstatě promeškán, se Volodymyr Ščerbickij, který byl povýšen z předsedy vlády na stranického šéfa Ukrajiny, obrátil přímo na Moskvu. Věci se nakonec daly do pohybu a potřebná zařízení byla dodána. V srpnu 1977 bylo do jádra reaktoru zavezeno první jaderné palivo. V září začal fungovat a byl propojen s rozvodnou sítí a v prosinci podepsal Brjuchanov dokumenty, potvrzující, že je reaktor plně funkční.14

Teprve tehdy se Brjuchanov změnil z ředitele, který byl odpovědný především za výstavbu elektrárny, na ředitele odpovědného převážně za její provoz. „Rok 1977 vejde do historie sovětské atomové energie jako rok zrození energetického obra na Pripjati,“ napsal s uspokojením v jedněch z předních ukrajinských novin koncem roku. Nová éra skutečně začala. V prosinci 1978 byl druhý blok připojen do sítě. O tři roky později, v prosinci 1981, vyrobil první elektřinu třetí blok a čtvrtý následoval v prosinci 1983.15

Prosincové termíny dokončení bloků a připojení k rozvodné síti nebyly náhodné. Tlak na spuštění reaktorů před koncem daného roku byl obrovský – vedoucí představitelé strany a úředníci ministerstva chtěli mít ve výročních zprávách výsledky, zatímco členové stavebních čet a obslužný personál by, pokud by nedokončili plánované úkoly do konce roku, nedostali vysoké prémie. „Zajímavé bylo, že nikdo nemluvil o nemožnosti zprovoznění v daném roce k 31. prosinci nahlas,“ vzpomíná Anatolij Ďatlov, jaderný inženýr, který do Pripjati přišel v roce 1972.

Včas nebyl dokončen ani jeden blok. Při příjezdu si Ďatlov všiml hesla nad vchodem do jídelny, které vyzývalo stavební dělníky a inženýry, aby první reaktor spustili v roce 1975. Když byl rok 1975 pryč a reaktor nebyl dokončen, změnili „5“ na „6“ a pak na „7“. Každý rok přijížděli zástupci ministerstva, kteří trvali na novém nerealistickém datu, o kterém všichni věděli, že je nejde splnit. „A zpočátku to znamenalo nervy kvůli důraznému naléhání na splnění harmonogramu, který byl nesplnitelný od chvíle jeho sepsání,“ vzpomínal Ďatlov. „Obtížné výrobní schůze a práce po nocích. Zpoždění nevyhnutelně rostlo, bdělost upadala a začala běžná práce. Až do příští kontroly.“16

Brjuchanov si živě pamatoval spuštění všech bloků. Často kritizoval stavební čety. Na schůzi stranického výboru města Pripjati je zkritizoval: „Neschopnost ve výrobě, tedy v závodních dílnách, se projevuje na stavbách v nekvalitních dílech a špatně odvedené práci. Vezměte si něco tak jednoduchého, jako je výpočet rohů. Křivé otvory pro dveře a okna, křivě přitlučené dekorační prvky, špatné úhly vodoinstalace.“ Brjuchanov byl v obtížné pozici. Byl tím, kdo musel podepisovat doklady potvrzující uspokojivé dokončení práce. Šéfové zase chtěli podávat zprávy o plnění plánů a stavebníci chtěli své prémie, jenže za provozní spolehlivost a bezpečnost bloků byl odpovědný Brjuchanov. Problém spočíval v tom, že vláda byla zároveň dodavatelem a zákazníkem. Elektrárna i ředitelství výstavby se zodpovídali stejným šéfům ve vedení strany v Kyjevě a Moskvě. Pokud by si Brjuchanov příliš stěžoval na problémy s prací prováděnou ředitelstvím stavby, mohl snadno přijít o práci.17

Nakonec Brjuchanovovo auto dojelo k Pripjati, městu, které mu vyrostlo před očima a za jeho aktivní účasti. Někdy si říkal, že už tam toho má po krk. Cítil se unavený a chtěl zkusit něco jiného. V Moskvě se ho ptali, zda by neměl zájem odjet do zahraničí, třeba pomoci vybudovat jadernou elektrárnu na Kubě, kde sovětští architekti a inženýři začali v roce 1983 výstavbu prvního jaderného reaktoru v zemi. Ale byly to jen slabé chvilky. Brjuchanov v Pripjati zůstal.

Město se nacházelo pouhých 3,5 km severně od elektrárny. Cesta z nádraží se změnila na hlavní ulici Pripjati, široký Leninův bulvár, se stromy a květinami zasazenými mezi širokými ulicemi vedoucími na hlavní náměstí. Byla zde správní budova stranického sídla a radnice, palác kultury, nazvaný „Eněrgetik“, a hotel s názvem Polissja (Polesí), což znamená „zalesněnou oblast“, s odkazem na obrovskou přírodní oblast, která pokrývá většinu severní Ukrajiny od Dněpru na východě až po polskou hranici na západě. Hlavní náměstí se nacházelo na křižovatce dvou hlavních městských bulvárů, jeden byl pojmenován po Leninovi a druhý, vůči němu kolmý, po zakladateli sovětského jaderného programu Igoru Kurčatovovi. Na rohu obou bulvárů, čelem k náměstí, stál Bílý dům, devítipatrový bytový dům, ve kterém bydlela městská elita.18

Brjuchanovův byt byl ve čtvrtém patře. Byl to jeho druhý domov v Pripjati. První byl dál na Leninově bulváru v prvním bytovém domě, který byl v roce 1971 v Pripjati postaven. Tehdy potřeboval k přestěhování povolení od stranického tajemníka v Kyjevě, neboť v prvních letech existence byl ve městě nedostatek bytů a strana si dávala pozor, aby nenaštvala pracující třídu tím, že by vznikl dojem, že upřednostňuje manažery před dělníky, pokud jde o zboží a výsady. Nové město mělo být výstavní skříní, ztělesněním socialismu, a dokonce se v něm nesměly stavět soukromé domy. Projektanti předpokládali, že do roku 1975 zde bude žít téměř 12 000 pracovníků a stavitelů elektrárny. Do roku 1980, kdy se objevil třetí a čtvrtý reaktor, se předpokládalo, že počet obyvatel ve městě vzroste na 18 000; populace pak měla klesnout na něco přes 17 000 a zůstat na této úrovni přibližně příštích pět let. Ale Pripjať ve skutečnosti rostla mnohem rychleji – na téměř 50 000 lidí do roku 1986. Bydlení zůstávalo problémem.19

Vedoucí představitelé Komsomolu – Komunistického svazu mládeže, mládežnické pobočky komunistické strany – dali městu Pripjati a jaderné elektrárně v Černobylu status stavby Komsomolu, a verbovali mladé lidi z celého Sovětského svazu, aby sem přišli pracovat. Většina z těch, kteří do Pripjati přišli za prací, ale žádné zvláštní pobízení nepotřebovala. Problémy s bydlením byly v sovětských městech běžné a byty v Pripjati se stavěly rychleji a lépe než kdekoli jinde. Město mělo v zemi i v republice zvláštní postavení, pokud jde o dodávky spotřebního zboží a zemědělských produktů, protože jaderný průmysl měl stále velmi blízko k vojensko-průmyslovému komplexu s jeho zvláštními výsadami.

Do poloviny osmdesátých let ve většině měst i velkoměst Sovětského svazu zmizely z trhu sýry či klobásy, ale v Pripjati byly tyto výrobky volně dostupné. Označení v místním supermarketu v tomto ohledu nelhala. Horší byla situace s čerstvým masem, často doplňovaným sádlem a kostmi, ale kolem města byly koneckonců vesnice, kde bylo možné maso a mléko koupit. Život v Pripjati byl relativně dobrý a mnozí, zejména ze sousedních vesnic, se tam toužili přestěhovat. Jakmile byli ve městě, často jako stavební dělníci, chtěli všichni pracovat v jaderné elektrárně, kde mohli dostávat prémie za splnění a překonání výrobních kvót.

Většina lidí, kteří do nového města přišli, byli mladí a mnozí byli svobodní. Průměrný věk lidí žijících v Pripjati v roce 1986 činil dvacet šest let. Ve městě bylo osmnáct ubytoven pro nesezdané a většina bytů byla navržena pro mladé rodiny. Nejen že většina obyvatel byla mladá, ale mladé byly i jejich děti. Na pěti místních základních školách bylo patnáct paralelních tříd, z nichž v každé bylo nejméně třicet žáků. Většina venkovských škol měla naopak pouze jednu třídu. Ve většině městských škol byly maximálně tři paralelní třídy. A nic nenaznačovalo, že by se tento trend měl zpomalit: ve městě se každoročně narodilo přes tisíc novorozenců.20

Byly zde dva stadiony a dva bazény, z nichž v jednom se mohly konat mezinárodní závody. Brjuchanov byl hrdý na to, co pomohl ve městě postavit, ale taky naštvaný, že často musel přesměrovávat prostředky a zdroje z elektrárny na stavební projekty v Pripjati. Město bylo komunistickou stranou a místními úřady odděleno od elektrárny, ale vzhledem k tomu, že městská pokladna byla často prázdná, zatímco elektrárna měla obrovský rozpočet, místní stranické kádry Brjuchanova neustále vyzývaly, aby se podělil a něco pro město postavil. Místní stranické bossy dokázal Brjuchanov odpálkovat, ale stranickým funkcionářům na regionální a republikové úrovni odolat nedokázal – ve stranicko-státní hierarchii stáli nad ním. Zvláště neodbytný byl první tajemník kyjevské regionální stranické komise Hryhorij Revenko, který se v roce 1991 stal Gorbačovovým personálním šéfem. V polovině osmdesátých let Revenko přesvědčil Brjuchanova, aby postavil druhý krytý bazén, který by splňoval mezinárodní normy. Pak přišel s plány na kluziště. Brjuchanov protestoval: „Na celé Ukrajině nebylo nic podobného, a já jsem to měl postavit na malém městě?“ vzpomínal později. Přesto žádosti vyhověl.21

Brjuchanov si uvědomil, že jeho vlastní pracovníci potřebují sportovní zařízení a že jim bude ku prospěchu. Totéž platilo pro obchody, protože architekti naplánovali pouze jeden supermarket. Město jich potřebovalo více, a Brjuchanov peníze vždycky nějak našel, přičemž občas trochu vodil banky za nos – půjčil si peníze na elektrárnu a utratil je za potřeby města. „Zvykli jsme si na nenormální postupy a začali je vnímat jako normální. Je to hrozné!“ stěžoval si několik měsíců před moskevským sjezdem jistý reportér, který psal o potřebě řešit problémy města v době, kdy elektrárna vyžadovala čas a energii, mimo jiné k zajištění bezpečnosti. „Za těchto okolností je ale hlavní věcí zajistit spolehlivost a bezpečnost naší práce,“ řekl Brjuchanov a pokračoval v litanii stížností. „Říkejte si, co chcete, ale my nejsme obyčejný podnik. Bůh chraň, aby se stala nějaká vážná nehoda – obávám se, že nejen Ukrajina, ale ani Svaz jako celek by se s takovou katastrofou nedokázal vypořádat.“22

Pro tuto chvíli ale mohl Brjuchanov hodit starosti za hlavu. Konečně byl doma. Mezinárodní den žen je přede dveřmi, příležitost popřát ženě a strávit čas s přáteli a kolegy. Dcera už s nimi nežila: chystala se s manželem na dokončení studia medicíny v Kyjevě. Brjuchanovovi jí museli popřát po telefonu, ale doufali, že brzy budou moci pohostit mladý pár v Pripjati. Čekali dítě a Brjuchanov se měl stát dědečkem. Na všechno, čeho v životě dosáhl, se tvrdě nadřel, ale musel současně uznat, že měl v životě štěstí. Zdálo se, že rok 1986 začíná zvlášť dobře. Za prvé se zúčastnil sjezdu v Moskvě. Pak se objevily zvěsti o tom, že by měl být oceněn Hvězdou hrdiny socialistické práce. Samozřejmě by to znamenalo plnění a překonání výrobních kvót, ale to nebylo nic nového – to všechno už dobře znal.23

Ráno 8. března zveřejnily hlavní regionální noviny fotografii usmívajícího se Brjuchanova obklopeného dalšími delegáty sjezdu po návratu do Kyjeva. Vypadal rezervovaně, možná trochu unaveně, ale celkově šťastně a spokojeně – člověk, který má svůj osud a lidi kolem sebe ve svých rukou.24

3

ELEKTRÁRNA

Navzdory mezinárodnímu dni žen byla pro Viktora Brjuchanova a jeho kolegy a podřízené v březnu 1986 největší událostí celosvazová konference zástupců podniků, které dodávaly stavební materiál a zařízení pro jadernou elektrárnu v Černobylu. Třídenní konference, která byla naplánována na poslední týden v měsíci, byla zaměřena hlavně na koordinaci činností vedoucích pracovníků elektrárny, ředitelství stavby a dodavatelů a řešení problémů, které se objevily při výstavbě nejnovějšího energetického bloku elektrárny, reaktoru č. 5. Stavební kvóty pro rok 1985 nebyly splněny a vyhlídky na spuštění reaktoru v roce 1986 byly pochybné, ale moskevský sjezd strany stanovil za cíl výstavbu jaderných bloků v průběhu příští pětiletky více než zdvojnásobit.1

V Pripjati byl člověkem s největším zájmem na úspěchu konference Vasyl Kyzyma, padesátiletý šéf ředitelství stavby, který byl pověřen výstavbou elektrárny. Pokud jde o moc a prestiž v Pripjati, stál Kyzyma nad Brjuchanovem. Zatímco druhý jmenovaný bydlel v bytě, Kyzyma se svou rodinou obsadil jeden ze čtyř rodinných domků ve městě, ve kterém se žádné domky stavět neměly. Když šéf ukrajinské strany Volodymyr Ščerbickij navštívil v polovině sedmdesátých let staveniště elektrárny, udělal na něj mladý ředitel výstavby takový dojem, že nařídil svým pomocníkům, aby Kyzymovi zajistili zvolení do ukrajinského nejvyššího sovětu. Pro Kyzymu to znamenalo nejen vyšší plat, ale posílilo to i jeho prestiž a nezávislost na místních stranických a státních funkcionářích. V roce 1984 obdržel Kyzyma nejvyšší sovětské ocenění – Řád hrdiny socialistické práce. Brjuchanov, přestože byl zvolen delegátem na sjezd v Moskvě, na tento typ uznání stále čekal.2

Při pohledu na výsledky práce obou manažerů to moc nedávalo smysl, zejména pokud jde o plnění výrobních kvót. Kyzyma a jeho pracovní čety nedokázali včas postavit ani jeden blok jaderné elektrárny, zatímco Brjuchanov a jeho inženýři své kvóty neustále plnili nebo dokonce překračovali. Předchozí rok 1985 nebyl výjimkou. V tomto roce vyrobily čtyři bloky Brjuchanovovy elektrárny 29 miliard kilowattů elektrické energie, stejně jako všechny elektrárny v tehdejším jednotném Československu dohromady, což byl dostatek energie na celý rok pro 30 milionů sovětských bytů, ve kterých bydlela zhruba polovina tehdejšího 280milionového sovětského obyvatelstva. Kvóty překonali o více než 9 procent, hlásily pripjaťské noviny Tribuna eněrgetika v lednu 1986. Stejné vydání obsahovalo stručnou poznámku s titulkem „Proč nesplnila jaderná elektrárna plán na rok 1985?“ Že se článek týkal nesplnění stavebních kvót, nebylo z titulku patrné.3

Přesto byl Vasyl Kyzyma nejen ušetřen veřejné kritiky, ale těšil se i pozornosti nadřízených. Důvod byl jednoduchý: vzhledem k neustálému nedostatku pracovníků a materiálů považovali nadřízení dohled nad stavbou za mnohem náročnější úkol než provoz samotné elektrárny. A Kyzyma svou schopnost dělat práci lépe a rychleji než většina konkurentů prokázal.

Kyzyma se narodil v Kyjevské oblasti v lednu 1932 v rolnické rodině v okrese Tarašča jižně od Kyjeva. V době velkého hladomoru mu byl pouhý rok. Měl štěstí, že přežil: každý třetí občan okresu zemřel hladem. V sousedním okrese Volodarka byl počet obětí dokonce vyšší – 466 z každých 1000 obyvatel se nedožilo roku 1934. Úmrtnost byla zvláště vysoká u dětí a starších osob. Kyzyma přežil i brutální nacistickou okupaci Ukrajiny mezi roky 1941 a 1944. Po absolvování místní školy vystudoval techniku v Kyjevě a udělal si jméno při výstavbě uhelných elektráren na západní Ukrajině. Kyzyma se v roce 1971 vrátil do svého domovského regionu, aby se ujal výstavby města Pripjati a nedaleké jaderné elektrárny.4

Kyzyma svým nadřízeným hned na začátku oznámil, že na staveništi může být pouze jeden šéf: vyslanci z ministerstva v Kyjevě si mohli sbalit věci a vrátit se domů. Udělali to. Ale ve městě samotném musel Kyzyma sdílet moc a prestiž s Brjuchanovem a jeho lidmi v elektrárně. Zatímco Brjuchanov byl považován za kompetentního, ale rezervovaného a nepříliš společenského člověka, Kyzyma kombinoval odbornost a houževnatost stavebního mistra s přitažlivou osobností politika. Kyzymovi nadřízení chválili jeho strategické myšlení, ale trochu se obávali jeho vychytralosti, stavební dělníci ho považovali za jednoho ze svých a jeho podřízení zdůrazňovali jeho houževnatost.

Brjuchanov byl respektován, ale Kyzyma byl buď milován, nebo obáván, podle okolností. Posléze se oba muži naučili vzájemně spolupracovat a respektovat se. Nakonec sdíleli společnou věc – vedoucí elektrárny byl zákazníkem a ředitelství staveb dodavatelem, přičemž oba v mnoha směrech záviseli na tom druhém.

Kromě osobních vztahů mezi oběma pány města zde byla ještě manažerská, společenská a kulturní napětí. Většina Brjuchanovových lidí byli špičkoví, vysoce vzdělaní inženýři, většinou z Ruska, a do Pripjati přinášeli nejen své zkušenosti s provozováním jaderné elektrárny, ale také své zvyky, kulturu a příležitostně i aroganci. Místní lidé, členové Kyzymových stavebních čet, byli často bývalí venkované s vlastními zvyky, kulturou a předsudky. Nově příchozí mluvili rusky, zatímco místní obyvatelé byli většinou Ukrajinci a mluvili suržykem – směsí ruštiny a ukrajinštiny – a tento jazyk se na ulicích Pripjati objevil jako nová lingua franca.

Řešení napětí mezi těmito dvěma skupinami a prevence příležitostných střetů mezi místní mládeží a mladými stavebníky přivedenými do města Kyzymou, kterým se říkalo „králové“, měla na starosti pripjaťská policie, a působilo jí to nemalé starosti. Nejnáročnější byly dva dny, kdy pracovníci dostávali mzdu – nejprve zálohu a poté zbytek platu. Oslavit obě výplaty společnou pijatikou je tradičním ruským zvykem. Policie nenechávala nic náhodě a šla po každé skupince mladých mužů, kteří se na ulicích objevili více než v pěti. Pomáhalo to jen do určité míry. V roce 1985 se úředníci museli vypořádat s mládežnickými nepokoji, které vyústily v převracení aut a rozbíjení oken.5

Lidé, kteří pracovali pro ředitelství stavby, pracovníkům jaderné elektrárny všech věkových kategorií často záviděli – jejich platy byly vyšší a pracovní podmínky lepší a stěhovali se z ubytoven do bytů rychleji než ti, kteří tyto byty stavěli. Stavební dělníci věřili, že atmosféra na staveništích je lepší a jejich spolupracovníci otevřenější a přímočařejší, zatímco lidi v elektrárně považovali za vychytralejší a vypočítavější. Zaměstnanci elektrárny s tím obvykle nesouhlasili.6

Kyzyma své ředitelství vedl jako obří statek. Ředitelé jednotlivých divizí ředitelství stavby měli hrůzu z jeho vyhlášených pozvání na boršč do Romašky, jedné z jídelen v elektrárně. V čele dlouhého stolu, v místě vyhrazeném rodinnému patriarchovi, seděl Kyzyma se svými „dětmi“ (podřízenými) po obou stranách. „Všichni tiše pojídali boršč, když se náhle ozval jeho hlas ... ne naštvaný, ale rozhodný a naléhavý, s tím, že tato skupina nedodala materiál na staveniště ve stanoveném čase, nebo že betonárka nesplnila objednávku betonářské brigády,“ vzpomínala jedna novinářka, která byla na jeden z pracovních obědů u Kyzymy pozvána. Kyzyma měl vynikající paměť a nejen že znal své četné podřízené křestním jménem a jménem po otci, ale navíc si podrobně pamatoval všechny údaje o jejich úkolech a zdrojích, které měli k dispozici.7

Kyzyma byl znám jako skutečný lokálpatriot, schopný sehnat peníze a prostředky na stavbu nejen továrny, ale i veřejných budov, bydlení a infrastruktury v Pripjati. Dokázal odolávat nátlaku na rychlost a upřednostňoval kvalitu. Když ho stranické špičky káraly za pomalou práci na paláci kultury v Pripjati, jako příklad uvedl katedrálu svatého Vladimíra v Kyjevě. Katedrála se stavěla desítky let, ale stojí dodnes, oznámil překvapenému aparátčíkovi, který si těžko dokázal představit horší ideologický hřích než srovnávat socialistický palác kultury s kostelem. Kyzymovi to ale bylo jedno. Nikam nespěchal a trval na tom, že palác, který postavil, bude nejlepší na Ukrajině. Na stěny sehnal vzácný mramor, hliníkové součásti (v SSSR téměř nemožné sehnat) na infrastrukturu a vzácné odrůdy dřeva na podlahy. Stavební čety, které v paláci kultury v Pripjati instalovaly dřevěné podlahy, byly tytéž, které renovovaly Carský palác v Kyjevě.8

Výstavba bloku 5 v černobylské elektrárně postavila Kyzymu před nové problémy. Reaktory už dříve postavit dokázal a věděl, jak to udělat s minimálním zpožděním. Ale nyní, když strana v Moskvě žádala spustit co nejvíce reaktorů co nejdřív, byl časový rámec pro výstavbu nového bloku snížen ze tří let na dva roky. Výstavba začala v roce 1985 a měla být hotova do konce roku 1986. Nový celosvazový ministr energetiky a elektrifikace Anatolij Majorec, který na únorovém sjezdu v únoru 1986 navrhl, aby byl časový plán pro výstavbu jaderných elektráren s více bloky snížen ze sedmi let na pět, toužil zanechat po sobě v oboru nesmazatelnou stopu.

V prosinci 1985 přijel Majorec do Pripjati, aby se na vlastní oči podíval, co se na staveništi děje; chtěl urychlit práci, která již měla zpoždění. V jeho přítomnosti vydal krajský výbor strany v Kyjevě rezoluci, vyžadující zvýšení tempa. Strana využila hlavní nástroj, který měla k dispozici – kárné postihy vůči odpovědným úředníkům. Ústní, psané a pak ty, jež se zaznamenávaly do osobních stranických spisů obětí. Pokud nezafungovalo ani to, byl funkcionář propuštěn. Pokud se situace zlepšila, pokárání byla stažena, manažer byl odměněn a začalo nové kolo hry. V lednu 1986 se vedoucí pracovníci v Pripjati stali terčem stranických pokárání. Mezi oběťmi byl i R. L. Solovjev, Brjuchanovův náměstek odpovědný za stavební projekty – tedy za spolupráci s Kyzymou a jeho lidmi. Na stranické schůzi města Pripjati dostal Solovjev nejpřísnější pokárání – bylo zaznamenáno do jeho stranického spisu. Kyzyma a jeho zástupci byli prozatím ušetřeni.

Kyzyma byl mezi sovětskými úředníky raritou v tom, že se nebál postavit stranickým funkcionářům, kteří po něm žádali, aby odklonil nedostatkové zdroje z elektrárny, kterou budoval, a města, které miloval, na jiné účely, než na jaké byly určeny. Od doby násilné kolektivizace zemědělských podniků za Stalinovy éry zemědělství jako odvětví sovětské ekonomiky chronicky zaostávalo. Strana, aby zvýšila produkci, využívala systému tzv. „partnerství“ mezi velkými městskými průmyslovými a vědeckými podniky a zemědělskými družstvy; v praxi to znamenalo vysílání lidí z města na vesnice, aby pomáhali se zemědělskými pracemi. Straničtí funkcionáři v Pripjati požadovali, aby se toho zaměstnanci jaderné elektrárny a stavební dělníci účastnili, a místní noviny pravidelně informovaly o výsledcích. Brjuchanov nadával, ale své lidi na pole posílal. Kyzyma to ale prostě odmítl.

Při jedné příležitosti, kdy partajní šéf žádal pracovníky jaderné elektrárny na práci v zemědělství, Kyzyma, rudý v obličeji, požádal sekretářku, aby ho spojila se stranickým vedením v Kyjevě. „Mám tady u sebe v kanceláři tvého člověka,“ řekl Kyzyma funkcionáři na druhém konci linky. „Říká mi, co mám dělat, ale já mám plno. Zkus se zamyslet nad tím, kdo je tady šéf – on, nebo já?“ Praštil telefonem a tím to bylo vyřízeno. Vzhledem k významu jaderné energetiky neměli straničtí funkcionáři jinou možnost než srazit paty. Ale samozřejmě zuřili: v jejich očích Kyzymovi procházela vražda.9

Jedním z nástrojů, jejichž pomocí čelil Kyzyma stranickému tlaku, bylo využívání médií k zajištění spolupráce stranických funkcionářů na včasných dodávkách na staveniště. Kyzyma se naučil mediální taktice dlouho před nástupem glasnosti neboli otevřenosti, kterou vyhlásil Michail Gorbačov a jeho reformátoři. Na jaře roku 1980 byli Kyzyma a Brjuchanov předvoláni do Moskvy, aby podali zprávu místopředsedovi celosvazové vlády o výstavbě třetího bloku elektrárny. Účastnili se i zástupci dalších elektráren, ale nikdo z nich na tom nebyl se zpožděním hůř než Černobyl. Průměrné plnění kvót na výstavbu se blížilo 90 %, ale Kyzyma a Brjuchanov oznámili, že mají splněno pouze z 68 %. Problémem byl nedostatek kvalifikovaných zaměstnanců, vybavení a zásob. Bylo jim nařízeno, aby to do měsíce dohnali, což byl nesplnitelný úkol, protože skluz vůči původnímu harmonogramu už měli nejméně dva až tři měsíce.10

S revidovanou lhůtou v ohrožení a dalšími kárnými opatřeními ze samotného vrcholu sovětské stranické a státní pyramidy na cestě si k sobě Kyzyma pozval na rozhovor Oleksandra Boljasného, reportéra místních komunistických novin, Kyjivska pravda (Kyjevská pravda). Šéfredaktor očekával optimistickou zprávu a závazek, že kvóty budou splněny v nejkratším možném čase. Místo toho nechal Kyzyma Boljasného sedět hodinu v přijímací místnosti, vzal si propisku a papír a odpovědi na otázky napsal sám. Kyzyma vysvětlil, že blok včas dokončen nebude, protože potřebné dodávky prostě nejsou. Zázraky se nedějí ani v socialistické ekonomice. Chtěl, aby straničtí funkcionáři vyvíjeli nátlak na dodavatele a přinutili je plnit jejich povinnosti. Vystrašený redaktor volal stranickým funkcionářům, kteří radost neměli, ale nakonec rozhovor ke zveřejnění schválili. Koneckonců před nespravedlivou kritikou z Moskvy chránil i je.11

Na počátku roku 1986 nastal podobný problém s výstavbou pátého bloku: stavební týmy byly na místě, ale neměly z čeho stavět. Kvůli zkrácení doby výstavby, vyhlášenému dávno před tím, než podobné rezoluce schválil sjezd strany v Moskvě, obdržel Kyzyma a jeho lidé projektovou dokumentaci až v červenci 1985. To zpozdilo objednávky stavebního materiálu a vybavení až na podzim a dodavatelé začali dodávat stavební bloky a vybavení až na konci roku. Něco dorazilo včas, něco ne, a montážní proces se tak zbrzdil.

Když Ljubov Kovalevská, reportérka pripjaťských novin Tribuna eněrgetika, oslovila Kyzymu s nápadem vydat zvláštní vydání, které by se problémy s dodavateli zabývalo, souhlasil. Důležité bylo, že v rozporu s bezpečnostními předpisy poskytl Kovalevské přístup k údajům v počítačovém středisku jaderné elektrárny ohledně množství a kvality zařízení dodávaných prodejci. To pro ni bylo zásadní, ale ne každý byl tak vstřícný jako Kyzyma. S vědomím, že je pozorně sleduje KGB, dali vedoucí počítačového centra Kovalevské na práci s výtisky tabulek pouhých patnáct minut a doufali, že Kovalevská, učitelka ruštiny a literatury, nepochopí, co obsahují. Podařilo se jí ale prohlížet si tabulky půl hodiny a udělala si spoustu poznámek.

Údaje, které si Kovalevská opsala, přispěly k děsivému obrazu. Až 70 procent zařízení dodaných jedním z dodavatelů mělo vážné vady. Z kovových konstrukcí pro nádrž na použité jaderné palivo mělo vážné závady 356 metrických tun. Betonové panely dodávané dalším výrobcem měly nesprávnou velikost a musely být upravovány na staveništi. Hlavním problémem však bylo, že dokonce i když některé části byly v pořádku, jiné dosud nedorazily – celkem chybělo 2435 metrických tun kovových konstrukcí. Kyzyma schválil vydání článku, a ten vyšel pod autorským pseudonymem Kovalevské, L. Stanislavská, v Tribuně eněrgetika v pátek 21. března 1986. Celosvazová schůze zástupců dodavatelů byla naplánována na následující pondělí.12

Anatolij Ďatlov, zástupce hlavního inženýra černobylské jaderné elektrárny věřil, že Kyzymovi dělníci odvádějí při budování elektrárny dobrou práci. Také velmi úspěšně odolávali tlaku stranických a oborových činitelů, kteří jim dávali nereálné lhůty. Podle Ďatlova Kyzyma a jeho podřízení „nebrali všechny tyto útoky vážně, ačkoliv svůj postoj na sobě nedávali znát. Jinak by nebylo možné za těchto pracovních podmínek dlouhodobě přežít.“13

Podle Ďatlova nebyl hlavní problém s Kyzymou, ale s nedostatečnou výrobní základnou pro výstavbu jaderných elektráren a tím pádem i problémy s dodavateli. Jaderné elektrárny, jako tu v Černobylu, už neměl na starosti Jefim Slavskij, mocný šéf ministerstva středního strojírenství, které bylo centrem sovětského jaderného programu a jeho vojensko-průmyslového komplexu. Slavského ministerstvo bylo virtuální říší, státem ve státě, s vlastními výrobními závody schopnými produkovat většinu vybavení potřebného pro jaderný průmysl. Tyto podniky byly využity k vybudování jaderné elektrárny v osadě Sosnovyj Bor poblíž Leningradu, kde první reaktor začal vyrábět elektrickou energii v prosinci 1973. Ale brzy poté se stala výstavba jaderných elektráren odpovědností ministerstva energetiky a elektrifikace, které součástí vojensko-průmyslového komplexu nebylo; mělo špatnou vlastní výrobní základnu a žádný politický vliv, jaký byl nerozlučně spojen se Slavského mocí a prestiží.

Jak později připomněl Ďatlov, „usnesení vlády naznačovalo, že nestandardní zařízení pro čtyři bloky první elektrárny [č. 1 a 2] budou vyrobena stejnými podniky, které je vyrobily pro elektrárnu v Leningradu. Jenže ministerstvo středního strojírenství nebralo vládní rezoluci jako rozkaz.“ Žádný předseda vlády neměl moc nad Slavským, jehož hlavní odpovědností byl program sovětských jaderných zbraní. Jaderné elektrárny, jako ta v Černobylu, si musely pomoci samy. „Řekli – máte vlastní továrny, takže si potřebná zařízení vyrobte sami, my vám dodáme plány,“ pokračoval Ďatlov. „Byl jsem v několika podnicích, které vyráběly pomocná zařízení pro ministerstvo energetiky – jejich strojní vybavení bylo na úrovni špatných dílen. Objednat si u nich výrobu zařízení pro reaktor bylo jako chtít po tesaři, aby dělal práci truhláře. Takže výstavba všech bloků se neustále potýkala s potížemi.“14

Nahoře byly stížnosti na potíže s výstavbou nových bloků ignorovány. Koneckonců, elektrárně v Černobylu byly přiděleny reaktory typu, které teoreticky mohly postavit nespecializované strojírenské podniky téměř kdekoliv, s kýmkoliv a s minimálními náklady. Původní elektrárna v Černobylu měla využívat vodo-vodní reaktory (VVER), sovětský ekvivalent tlakovodních reaktorů (PWR) používaných ve Spojených státech. Stejně jako jejich americký protějšek vznikly sovětské reaktory VVER v 50. letech jako vedlejší produkt reaktorů pro jaderné ponorky. V těchto reaktorech byla energie vyráběna tak, že se do tlakové vody vložily palivové tyče, které vytvářejí teplo štěpením atomů uranu. Voda se současně používá jako chladicí kapalina, aby se zabránilo přehřátí celého systému. Tato konstrukce je mimořádně bezpečná. I při nepravděpodobném selhání oběhu chladicí kapaliny by zvýšené teplo reakci efektivně ukončilo (čím méně vody v jádře reaktoru, tím menší je účinek neutralizace neutronů, který zpomaluje rychlé energetické neutrony produkované vodou, na radioaktivní palivo v tyčích, které bez vody nemohou pokračovat v reakci). Reaktory typu VVER se v mnoha sovětských jaderných elektrárnách osvědčily, a proto byly pro elektrárnu v Černobylu původně vybrány.

V mocenských kuloárech však reaktory VVER prohrály v konkurenci s reaktory RBMK neboli kanálovými reaktory velkého výkonu, které používaly ke zpomalení reakce grafit a jako chladicí kapalinu vodu. Reaktory RBMK měly výkon 1000 megawattů, dvakrát vyšší než VVER. A byly nejen výkonnější, nýbrž i levnější na výstavbu a provoz. Zatímco reaktory VVER vyžadovaly obohacený uran, reaktory RBMK byly navrženy tak, aby fungovaly s téměř přírodním uranem-238, s úrovní obohacování pouhých 2 až 3 % uranu-235. V neposlední řadě se reaktory RBMK daly stavět na místě z prefabrikátů, které se vyráběly i ve strojírenských závodech, jež se nespecializovaly na výrobu vysoce přesných zařízení pro jaderný průmysl. Pro stranické vedení v Moskvě měla tato situace jen samá pozitiva. Zatímco zbytek světa si vybral reaktory VVER, SSSR volil většinou, ale ne výhradně, typ RBMK. Elektrárnu v Černobylu strhnul nový sovětský trend.

V době, kdy bylo rozhodnuto o přechodu černobylských reaktorů z VVER na RBMK, nebyly tyto reaktory ještě odzkoušeny. Ale stála za nimi mocná postava Jefima Slavského. Ředitel Ústavu pro atomovou energii Igora Kurčatova, Anatolij Alexandrov, byl vědeckým ředitelem pro oba typy reaktorů a znal jejich silné a slabé stránky. Alexandrov tvrdil, jak už jsme zmínili, že je RBMK bezpečný jako samovar, ale především dával přednost levnějšímu a výkonnějšímu reaktoru před bezpečnějším. Konstruktéři tvrdili, že reaktory RBMK jsou tak bezpečné, že se náklady dají dále snížit jejich budováním bez betonové ochranné stavby, která by v případě selhání reaktoru dokázala zadržet záření. Černobyl tak dostal reaktory, ale bez kontejnmentu.

Hlasy proti se sice ozývaly, ale byly umlčeny nebo ignorovány. Nejsilnější z nich patřil Nikolaji Dolležalovi, hlavnímu konstruktérovi reaktoru typu RBMK. Ačkoliv Dolležal své dítě neodmítal, považoval za chybu používat je při stavbě jaderných elektráren v evropské části SSSR. Jaderný průmysl jako celek nebyl podle jeho názoru dostatečně bezpečný. Dolležal lobboval u kolegů a informoval vládu dopisem, ale bez úspěchu. Poté se rozhodl zveřejnit článek, v němž své obavy objasnil v odborném časopise. Úřady mu místo toho nabídly publikaci ve svém hlavním ideologickém časopise Kommunist. Vydání v tomto časopise znamenalo zmírnění některých formulací, ale článek by oslovil širší publikum s potenciálem inspirovat veřejnou diskusi. Dolležal souhlasil.15

Článek s názvem „Jaderná energie: úspěchy a problémy“, který Dolležal napsal společně s vědeckým kolegou Ju. I. Korjakinem, vyšel v časopise Kommunist v létě 1979, několik měsíců po jaderné havárii v Three Mile Island ve Spojených státech. V březnu toho roku způsobila porucha chladicí soustavy částečný výpadek jednoho z reaktorů a únik radioaktivního plynu, což vedlo k dobrovolné evakuaci téměř 140 000 lidí z oblasti. Dolležal a jeho spoluautor napsali, že ve Spojených státech se náklady na výstavbu jaderných elektráren z důvodu bezpečnostních obav zvýšily sedm až osmkrát – což je trend, který sovětský jaderný průmysl nesledoval. Zvláště si dělali starosti s kvalitou jaderných zařízení a bezpečnou přepravou jaderného paliva a odpadu v Sovětském svazu. Argumentovali, že s nárůstem počtu jaderných elektráren roste i pravděpodobnost nehody. Rovněž se obávali změny klimatu v důsledku výstavby jaderných elektráren – v Sovětském svazu každá elektrárna vypouštěla do atmosféry obrovské množství tepla – dvě až tři jednotky energie na každou jednotku přeměněnou na elektrickou energii. Dolležal navrhoval, aby se namísto budování elektráren v evropské části země stavěly jaderné elektrárny v řídce osídlených severních oblastech SSSR, poblíž uranových ložisek.16

Dolležalův článek představoval pro stávající jadernou energetiku obrovskou výzvu. Elektrárny byly už ve výstavbě – do probíhajících projektů v evropské části SSSR se proinvestovaly miliardy rublů a v sázce byla reputace vedoucích pracovníků, zatímco výzkum dálkového přenosu elektřiny (který byl nutný, pokud se měly elektrárny stavět daleko od obydlených oblastí) neměl vysokou prioritu. Podle obecného přesvědčení neměla jaderná elektrárna stát dál než 500 až 600 kilometrů od spotřebitelů. Tak se uvažovalo při výběru místa pro Černobyl. Sovětský akademický establishment se ozval. Anatolij Alexandrov publikoval článek kritizující Dolležalovy myšlenky v časopise Problems of Peace and Socialism určeném zahraničním, převážně východoevropským čtenářům: jelikož Sověti budují reaktory i v zahraničí, uváděl, je bezpečnost naprostou prioritou, stejně jako u jakéhokoliv jiného sovětského technologického či průmyslového vývozu. Sovětské elektrárny ve východní Evropě byly ovšem kupodivu typu VVER a jako moderátor neutronů používaly vodu, nikoliv grafit.17

Na Ukrajině Dolležalovy obavy ohledně budování jaderných reaktorů obecně a reaktorů RBMK v evropské části Sovětského svazu konkrétně upoutaly pozornost ukrajinského ministra energetiky Alekseje Makuchina. Jeho ministerstvo společně s celosvazovým ministerstvem energetiky a elektrifikace na jadernou elektrárnu v Černobylu dohlíželo. Makuchin, podobně jako většina nově příchozích na poli jaderné energie, se o bezpečnost nově budovaných reaktorů zajímal, ale neměl na toto téma žádné nezávislé stanovisko. Dlouho před zveřejněním Dolležalova článku, ale již se znalostmi Dolležalových výhrad, požádal Makuchin o názor Grigorije Medveděva, zástupce hlavního inženýra elektrárny v Černobylu. Medveděv odpověděl, že má Dolležal pravdu. Reaktory RBMK jsou skutečně „špinavé“. „Jaké jsou plánované emise reaktoru v Černobylu?“ zeptal se podle Medveděvových pamětí v náhlých obavách ministr. „Až 4000 curie za 24 hodin,“ zněla odpověď. „A reaktoru v Novovoroněži?“ zeptal se ministr s odkazem na jadernou elektrárnu poblíž Novovoroněže ve středním Rusku využívající reaktory VVER. „Do sto curie,“ odpověděl Medveděv. „Což je podstatný rozdíl.“ „Ale akademici, koneckonců...,“ odpověděl Makuchin. „Rada ministrů schválila použití reaktoru [RBMK]. Anatolij Petrovič Alexandrov tvrdí, že je tento reaktor nejbezpečnější a nejhospodárnější.“ Potom dodal: „Děláte si zbytečné starosti. Žádný problém, o to se postaráme.“18

Bez odborné a výrobní základny Slavského ministerstva středního strojírenství se ukázalo, že výstavba jaderné elektrárny v Černobylu je velkou výzvou. Vedoucí staveb a závodů společně se stranickými úředníky měli tendenci hlásit úspěchy, zatímco KGB, pověřený hlídáním technologie, která byla stále považována za tajnou, a jejího bezpečného fungování, neustále poukazoval na konstrukční a koncepční vady. Občas místní velitelství KGB, které dohlíželo na bezpečnost a ochranu elektrárny, sloužilo jako tajná zbraň Vasila Kyzymy – jednalo se o další kanál, díky němuž mohl se svými zaměstnanci upozorňovat stranické a státní funkcionáře na problémy s dodavateli a lobbovat za vlastní zájmy. Například v srpnu 1976, s blížící se lhůtou pro uvedení 1. bloku do provozu, informovala kyjevská regionální kancelář KGB republikovou centrálu o selhání dodavatelů jaderných součástí a hardwaru, jakož i o dodávce nestandardních nebo poškozených dílů. Ústředí KGB poté oznámilo zjištění svých podřízených ústřednímu výboru strany v Kyjevě.19

KGB však šel nejen po dodavatelích, kteří nedodrželi lhůty nebo normy kvality. Zaměřoval se i na špatnou práci Kyzymových dělníků a na Brjuchanovovu ochotu kolaudovat díla, která neodpovídala oborovým normám. V únoru 1979 hlásil KGB problémy s výstavbou druhého bloku ústředí KGB v Moskvě, a přinutil nikoho jiného než budoucího generálního tajemníka strany a šéfa KGB Jurije Andropova podat ústřednímu výboru zprávu o špatné kvalitě prací. Zpráva dávala jednomu z Kyzymových náměstků odpovědnost za postavení základů bloku bez řádné hydroizolace, stavbu sloupů až 10 centimetrů mimo určené místo a postavení stěn, které byly 15 centimetrů mimo zamýšlené umístění.20

Překvapivě se v elektrárně nestaly žádné nehody, které by se daly přímo přičíst stavebním problémům. K nejzávažnější nehodě v této fázi došlo 9. září 1982. V ten den byly dokončeny plánované opravy reaktoru č. 1 a obsluha začala najíždět na plný výkon. Všechno probíhalo bez potíží, dokud reaktor nedosáhl úrovně výkonu přibližně 700 megawattů tepelné energie (MWt), více než dvou třetin plánované kapacity a nebezpečně nestabilního stavu u všech reaktorů RBMK. Jeden z palivových kanálů praskl, uvolnil se z něj obohacený uran do jádra reaktoru a operátorům trvalo téměř třicet minut, než zjistili, že se něco děje, a reaktor vypnuli. Podle zpráv KGB uvolnění způsobilo, že beta záření (vysokoenergetické elektrony) v kontaminovaných oblastech vzrostlo na desetinásobek normálních hodnot.21

Komise vyšetřující nehodu dospěla k závěru, že za ni mohli opraváři – jeden z nich údajně zavřel ventil kanálu chladicí vody do příslušné části reaktoru, což způsobilo, že se palivový kanál roztrhl. Brjuchanovův zástupce, hlavní inženýr elektrárny, přišel o práci, ale Brjuchanov přežil. Podle oborových standardů se elektrárně v Černobylu poměrně dařilo a měla nižší počet nehod než ostatní elektrárny stejného typu. V následujícím roce byl Brjuchanovovi udělen prestižní Řád Říjnové revoluce.22

Problémy ale přetrvávaly. V únoru 1986, kdy se Brjuchanov zúčastnil sjezdu strany, na němž vedoucí straničtí představitelé vyzvali ke zdvojnásobení výstavby jaderných elektráren v následující pětiletce, informoval KGB o pokračujících obtížích v elektrárně a poukázal na porušování technických norem při stavbě pátého bloku. Vzhledem k tomu, že dodavatelé nedodali správný typ drceného kamene pro betonování, používali stavbyvedoucí kámen, který byl k dispozici, s kameny dvakrát většími než typ, který se měl používat. Beton nalitý do forem se proto nedostal do užších míst, takže v konstrukci zůstaly díry. „Odhadovaná oblast pokrytí nevhodného k použití je 300 metrů,“ napsal důstojník KGB. „Jakmile bude pátý blok uveden do provozu, technické nedostatky objevené při výrobě betonu mohou vést k nebezpečným situacím, včetně možnosti ztrát na životech.“ Na toto varování nikdo nereagoval.23

V březnu 1986 se v Pripjati konala třídenní celosvazová konference dodavatelů stavebních materiálů a specializovaného vybavení a byla prohlášena za úspěšnou. Vasyl Kyzyma, vedoucí ředitelství stavby v Pripjati, patřil mezi hlavní řečníky. Byli přítomni zástupci dvaceti osmi dodavatelských firem pro výstavbu 5. bloku, přičemž pouze dva podniky se nezúčastnily.24

Viktor Brjuchanov nebyl na schůzi přítomen, ale jaderná elektrárna byla zastoupena hlavním inženýrem Nikolajem Fominem. Ten měl na starosti spolupráci s ředitelstvím stavby a spuštění nových reaktorů. Fomin se v minulém měsíci stal svého druhu mezinárodně známým, když v článku o černobylské elektrárně v únorovém vydání v angličtině vydávaného časopisu Soviet Life uvedl, že se chladicí nádrž elektrárny používá jako chovný rybník – což mělo být důkazem naprosté bezpečnosti elektrárny. I kdyby došlo k nehodě, tvrdil Fomin, automatický bezpečnostní systém by reaktor okamžitě vypnul.25

O nehodě v elektrárně z roku 1982 se Fomin samozřejmě nezmínil. Ostatně by tím porušil zákon. V létě 1985 byla na pokyn nového ministra energetiky SSSR Anatolije Majorece zavedena cenzura informací o jaderných haváriích. „Zprávy o nepříznivých důsledcích ekologických dopadů na pracovníky obsluhy a na obyvatelstvo, jakož i energetických zdrojů (účinek elektromagnetických polí, záření nebo znečistění ovzduší, vodních nádrží nebo půdy) na životní prostředí nesmí být publikovány v tisku ani v rozhlasovém a televizním vysílání,“ uváděl pokyn ministra zaměstnancům v oboru.26

Na konferenci byl obvykle aktivní a energický Fomin převážně tichý, ne kvůli omezením svobody projevu, ale kvůli zraněním, která utrpěl při dopravní nehodě koncem roku 1985. Právě se vrátil ze zdravotní dovolené a už to, že se na konferenci vůbec objevil, bylo považováno za malý zázrak: přítomní viděli, jak těžké je pro něj účastnit se diskusí a jak obtížně se mu mluví. Grigorij Medveděv, který již nebyl náměstkem hlavního inženýra elektrárny, ale přestěhoval se do Moskvy, kde pracoval na celosvazovém ministerstvu energetiky a elektrifikace, se konference účastnil jako zástupce ministerstva. Fomina našel coby stín jeho bývalého já. Medveděv svého kolegu, kterého znával jako zdravého chlapa s okouzlujícím úsměvem a příjemným hlasem, člověka, jenž byl neustále „napjatý jako pružina a připravený ke skoku“, téměř nepoznal. „Byl bez energie a bylo na něm patrné utrpení, které prodělal,“ vzpomínal později Medveděv. Fominovi poradil: „Možná by sis měl ještě pár měsíců odpočinout a uzdravit se. Byla to vážná zranění.“ Ale Fomin neposlouchal: „Musím se co nejdřív vrátit do práce,“ odpověděl.

Viktor Brjuchanov poskytl Fominovi veškerou podporu, kterou mohl nabídnout. „Myslím, že to není nijak zvlášť vážné,“ řekl o Fominově fyzickém stavu. „Uzdravuje se rychle,“ potvrdil Medveděv. „Prací se uzdraví rychleji.“ Stranický tajemník elektrárny přesvědčil Fomina, aby se do práce vrátil dřív, než bylo plánováno, protože se Brjuchanov účastnil sjezdu v Moskvě a vedení elektrárny musel převzít Fomin jako jeho zástupce. Medveděvovi připadal přepracovaný a unavený i Brjuchanov. Ředitel se zvlášť zajímal o bloky elektrárny, ze kterých unikala radioaktivita. Celkové úniky z odvodňovacích kanálů a větracích otvorů dosahovaly zhruba 50 kubických metrů radioaktivní vody za hodinu. Parní čisticí jednotky stíhaly radioaktivní vodu deaktivovat jen tak tak. Zatím se držely, ale dosáhly už hranice své kapacity. Jediným účinným způsobem řešení tohoto problému bylo zastavit reaktory a provést opravy, což by ovšem ohrozilo plnění ročního plánu výroby elektřiny – a Brjuchanov nemínil čelit hněvu stranických funkcionářů, pro něž byly lhůty a kvóty hlavní starostí. Brjuchanov sdělil Medveděvovi, že občas uvažuje o přesunu jinam – myšlenky na práci v zahraničí, které předtím opustil, pravděpodobně zkoušely jeho odhodlání zůstat v Pripjati.27

Poplach se ozýval nejen v Pripjati, ale i v Kyjevě. Den po skončení celosvazové konference dodavatelů se zpravodajce Tribuny eněrgetika Ljubov Kovalevské podařilo zveřejnit verzi svého staršího článku o problémech s výstavbou pátého bloku v kyjevských novinách Litěraturna Ukraina, hlásné troubě ukrajinského svazu spisovatelů. Většina článku byla doslovně převzata z jejího článku v ruštině v Tribuně eněrgetika a přeložena do ukrajinštiny.

Ale článek v časopise Litěraturna Ukraina byl adresován širšímu publiku a obsahoval argumenty obecnějšího významu. Při dodržení povinné idealizace sovětského socialismu a chvále strany za dosažené úspěchy a starosti o sovětský lid zmínila Kovalevská příklady problémů, jimž stavební čety v černobylské elektrárně čelí. Podle ní ze 45 500 kubických metrů prefabrikovaného betonu, které si ředitelství stavby v roce 1985 objednalo, nebylo 3200 m^3 vůbec dodáno a 6000 kubických metrů betonu bylo vadných. Vadných bylo i 326 tun těsnění pro úložiště jaderného odpadu a 220 tun sloupů v turbínovém sále reaktoru ve výstavbě. Kovalevská kritizovala nejen dodavatele, kteří nedodali díly a vybavení včas, ale i vlastní ředitelství stavby – tedy majitele novin, pro které pracovala.

„Dezorganizace oslabila nejen disciplínu, ale i odpovědnost všech za výsledky společného úsilí,“ napsala Kovalevská.

Nemožnost nebo dokonce neschopnost inženýrsko-technického personálu organizovat práci brigád oslabila plnění pracovních norem. „Vyčerpání“, opotřebení zařízení, strojů a mechanismů, nedostatek mechanických zařízení a nástrojů a podobně. Jedním slovem, všechny tyto nedostatky, pro stavbu bohužel typické, se projevují ve zhoršené podobě. A čas se shoduje se začátkem ekonomické přeměny, která, jak je dobře známo, vyžaduje především přeměnu lidského vědomí.28

Kovalevská čekala na článek nějakou reakci, ale žádná nepřišla, ani z Pripjati, ani z Kyjeva. Pokud šlo o funkcionáře strany v Pripjati, styl psaní a odhalování špatné práce vysokých funkcionářů ze strany Kovalevské z ní už dávno dělalo potížistku. Říkalo se, že se ji nadřízení chystají vyloučit ze strany, což by znamenalo konec novinářské kariéry. Zatím to však bylo všem lhostejné. Světové sdělovací prostředky tento článek a jeho autorku objevily až o měsíc později, po 26. dubnu 1986.29

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černobyl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.