Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita v Liberci)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

doc. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D. (FF ZČU, Katedra historických věd)

VLADIMÍR VOTÁPEK

Kavkazská tragédie

RUSKÉ DOBÝVÁNÍ KAVKAZU

V LETECH 1783–1864

Copyright © Vladimír Votápek, 2019

Cover © Karel Kárász, 2019

Drawings © Martin Ďásek 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-169-4 (print)

ISBN 978-80-7557-658-3 (epub)

ISBN 978-80-7557-659-0 (mobi)

ISBN 978-80-7557-660-6 (pdf)

Mojí manželce, mojí polovině.

Obsah

Předmluva

Úvod

Geografie a demografie

Jak Rusko rostlo, až dosáhlo na Kavkaz

Periferie říší

Vikinsko-slovanská Kyjevská Rus

Moskevská Rus

Rusko si osahává Kavkaz

Kozáci

Kavkazská linie

Kavkaz v průsečíku zájmů tří velmocí

Věk osvícenství

Dominance Západu

Rusko a Evropa

Modernizace a osvícenství

Vnitřní problémy a vnější růst Ruska

Sláva a pád Osmanské říše

Sláva a úpadek Persie

Konflikt velmocí

Hráči a figurky

Technologická převaha ruských zbraní

Osmanská armáda

Janičáři

Reforma turecké armády

Perská armáda

Války na přelomu 18. a 19. století

Rusko-perské války (1796–1812)

První etapa

Kampaň hraběte Zubova

Kavkazské bojiště v napoleonské době

Pokračování válek s Persií a Tureckem

Období deváté rusko-turecké války (1806–1812)

Rok 1812

Jermolovova válka

Realizace Jermolovova plánu

Vyhlazení Dadi jurt

Vzpoura zoufalých

Vítězství Ruska v Zakavkazsku

Rusko-perská válka 1826–1828

Kampaň v letech 1827–1828

Rusko-turecká válka 1828–1829

Zahájení bojů

Dobytí Karsu

Dobytí Achalciche

Gribojedovova epizoda

Druhý rok deváté rusko-turecké války

Pacifikace Kavkazu

Gruzínská vojenská cesta

Nepokoření horalé

Murídské války

Imám Gazi-Mohamed zahajuje povstání

Imám Hamzat Bej

Koncentrace sil

Bitva u pramene Gimry

Avarská expedice 1837

Carská návštěva Kavkazu

Obležení Achulga roku 1839

Dobytí Surkajovy věže

První generální útok

Třetí etapa obléhání

Šamilův návrat

Boje v lesích

Roky Šamilových vítězství

1845 – Expedice k Dargo

1846 – Šamilova invaze do Kabardy

Útoky na Gergebil

1848–1856: oslabování imamátu

Hadží Murad

Krymská válka

Kavkazské bojiště

Finále 1856–1859

Čerkeská válka

Porážka Nogajců

Dobývání Anapy

Genocida Čerkesů

Co následovalo

Zhroucení carského Ruska

Rozpad SSSR

Medailonky hlavních osobností

Petr I.

Kateřina Veliká

Ivan Vasiljevič Gudovič

Alexandr Holstein-Gottorp-Romanov

Abbās Mīrzā

Generál Jermolov

Mikuláš Holstein-Gottorp-Romanov

Ivan Fjodorovič Paskevič

Sultán Mahmud II.

Imám Šamil

Michail Sergejevič Voroncov

Alexandr Ivanovič, kníže Barjatinskij

Chronologie

Bibliografie

Obrazová příloha

Předmluva

Vladimír Votápek podává podrobnou zprávu o tom, jak nejrůznější ruské režimy v průběhu historického času dobývaly, a dosud dobývají, území, o něž rozšiřují své státní teritorium. Jako příklad tohoto specifického kolonialismu si autor vybral dobývání Kavkazu. Jeho volba je moudrá. Právě tento dosud nedokončený boj Kavkazanů nejrůznějších etnik a vzájemně se lišících jazyků, kultur a náboženství za zachování vlastní nezávislosti, ukazuje na necitlivost, s jakou ruští vládci od samých počátků svého snu o cestě k „teplým mořím“ mínili dosahovat a také dosahovali svého.

Autor shromáždil zásadní a podrobné údaje o imanentní ruské válce s Kavkazany, na jejichž specifické kulturní, náboženské a politické potřeby Rusko všech dosud známých režimních podob odpovídá vždy stejně, a to násilným potlačováním.

Argumenty pro takové řešení se v zásadě nemění. Rusko všech historických podob z mnoha přirozených zeměpisných i ideologických důvodů připojuje teritoria svých kolonií k základu území svého původního státu. Zprvu Sibiř s jejím nerostným bohatstvím, pak krajní sever s ledovými moři, Dálný východ otevírající vstup do Tichého oceánu, a konečně Kavkaz, bránu k „strategicky nezbytným“ teplým mořím, jak se dodnes nestydí ospravedlňovat kavkazské války poslanec Státní dumy Vladimir Žirinovskij.

Oním připojováním – v mnohém ohledu nejenom geografickém – vzdálených území, vzniká Rusko, ruská říše, jako útvar po všech stránkách nehomogenní, že jej nelze udržet pohromadě jinak než, eufemisticky řečeno, pevnou rukou. A právě na Kavkaze díky bojovnosti a odhodlanosti Kavkazanů, díky jejich nepoddajnosti, byla a je ta ruka stále ještě ozbrojená a zbraň neváhá použít. Lze nejen tvrdit, ale i prokázat, že základní státní ideou Ruska, jeho raison d’état, byla a je jeho teritoriální velikost – geografická mohutnost státu, který se pyšní tím, že co do území, na němž se rozkládá, je největším na světě.

Lze se jistě pyšnit tím, že od západu k východu, od Moskvy do Vladivostoku, je vzdálenost po transsibiřské železnici téměř deset tisíc kilometrů. Lze zajisté trvale překvapovat svět jedenácti časovými pásmy nebo šedesát tisíc kilometrů dlouhou hranicí. Je ovšem také nutno zamlčovat problémy, které jsou s takovými rekordy spojeny. Nehomogennost etnická, jazyková, kulturní, náboženská, rozdílnost klimatických pásem, míry industrializace jednotlivých subjektů federace, to vše vytváří více než nerovné existenční podmínky k životu obyvatel tohoto státního kolosu. Nelze se tedy divit, že ten, kdo se rozhodne Rusko udržet ve státním celku, dává před parlamentarismem, před demokracií, přednost „vertikále moci“, tedy „pevné ruce“. Ta ovšem, má-li být účinná, předpokládá takové instituce, které jsou samy tvořeny mocensky vertikálně, tedy mohutnou armádu, silnou a početnou policii a instituce schopné včas podávat informace o spokojenosti či naopak nespokojenosti zejména těch, kteří od oné ruky očekávají víc než pokárání.

Votápkova kniha o dobývání Kavkazu ukazuje na historických příkladech dovedených až k současnosti, jak pouhá teritoriální mohutnost státu, chápaná jako smysl jeho existence, nepřináší občanskou spokojenost obyvatel a nakonec vede k neustále sílícímu násilí.

Luboš Dobrovský,

V letech 1990--1992 ministr obrany a mezi roky 1996--2000 český velvyslanec v Ruské federaci

Úvod

Pohoří Velkého Kavkazu se táhne od Novorosijska, ležícího na pobřeží Černého moře, až k ázerbájdžánské metropoli Baku, omývané vodami Kaspického moře. Vzdušnou čarou je dlouhé téměř 1200 km. Šířka Kavkazu se pohybuje mezi 100 a 200 km, výjimku tvoří jeho okraje, kde se výrazně zužuje. Na jih od Velkého Kavkazu se rozkládá systém Malého Kavkazu a Arménské vysočiny. Velký Kavkaz, tvořený mnoha hřebeny, skalnatými vrcholy, průsmyky a údolími, přes které protékají prudké horské řeky, je jen obtížně průchodný. Až do novověku tvořil účinnou překážku obchodu i přesunům armád.

Kavkaz ale také byl a je domovem lidí, žijících v horských údolích a na náhorních planinách, na úbočích hřebenů postupně sestupujících k velké euroasijské rovině na severu, stejně jako na Malém Kavkazu a Arménské vysočině na jihu. Lidé si v jeho úrodných údolích i na kamenitých políčkách dobývají pro sebe a své rodiny svůj vezdejší chléb. Pojem Kavkazu se vynořuje z předdějinných dob v díle Hérodotově.1 Další zmínky o něm najdeme v pracích starověkých dějepisců, jako byli Strabón nebo Plinius. Od nejranějších dob byl zaznamenán jeho charakter přírodní překážky, obtížně přístupné a snadno hájitelné, území chudého na přírodní zdroje, které velkými vzdálenostmi a izolovaností jednotlivých údolí přispívalo ke kulturní a jazykové fragmentaci obyvatel.

Regionem procházely nejrůznější migrační vlny, dobyvatelé i uprchlíci. Zatímco na různých místech naší planety vznikaly a umíraly říše, formovaly se národy a jejich státy, v obtížně přístupných oblastech Kavkazu přežívalo až do 19. století rodové, kmenové uspořádání s plochou společenskou strukturou. Kraj od kraje, údolí od údolí se obyvatelstvo lišilo etnicky, kulturně, jazykově i ekonomicky. A liší se i nyní, po více než sto letech ruské dominance.

V pracích historiků se Kavkaz a jeho předhůří objevují nejčastěji jako bojiště různých válek – počínaje tažením Alexandra Velikého, přes boje mezi Východořímskou říší a Persií, průniky Mongolů a Osmanů, konfrontace sultánů a šáhů, až po invazi Ruska. I když v jeho podhůří rozkvetly a uvadly velké říše, Kavkaz byl především periferií. Teritorium bylo objektem cizích imperiálních ambicí, a muselo se v té nebo jiné míře podřizovat zájmům vzdálených metropolí a vládců.

Geografie a demografie

Pohoří Kavkazu vzniklo přibližně před 25 miliony let, když protichůdný tlak vytlačil k nebi řadu hor a hřebenů. Nejvyšším vrcholem je Elbrus, jehož západní vrchol dosahuje výšky 5633 metrů. Kavkaz se dělí na západní, střední a východní část.

Západní část se rozprostírá od Černého moře až po Kluchorský průsmyk v oblasti Dombaje. Leží na území Gruzie (Abcházie) a Ruska (včetně Adygska a Karačajevsko-Čerkeska). Tato část Kavkazu bývá srovnávána s Alpami. Do nejvyšší výšky – kolem čtyř tisíc metrů – se jeho vrcholy šplhají právě v oblasti Dombaje.

Centrální část Kavkazu leží na území Gruzie (včetně Jižní Osetie) a dvou republik Ruské federace, Kabardsko-Balkarska a Severní Osetie. Na východě je vymezena sopečným vulkánem Kazbekem, zatímco na západě Elbrusem. Tato část pohoří je nejvyšší a jsou zde soustředěny všechny kavkazské pětitisícovky.

Politické rozdělení Kavkazu

Východní část pohoří, která se rozkládá na území Gruzie, Ingušské republiky, Čečenska, Dagestánu a Ázerbájdžánu, má vzhledem k odlišným geologickým a podnebným podmínkám zaoblenější reliéf. Místní hory jsou prakticky bezlesé (spolupůsobícím faktorem je i pastevectví). Nejvyšším vrcholem východního Kavkazu je Tebulosmta (4492 m).

Hlavní hřeben Velkého Kavkazu přechází směrem na sever do několika dalších hřebenů (Boční, Skalistý, Pastvinný, Lesnatý…), jejichž vrcholy se směrem k severu snižují, až přecházejí do euroasijské roviny. Všechny vodní toky se dříve nebo později vlévají do čtyř řek: Kubáně, Těreku, Sulaku a Samuru. Horský systém na jih od hlavního hřebenu Velkého Kavkazu je složitější. Nejprve sestoupí do úrodného údolí, aby znovu vystoupal k vrcholům Malého Kavkazu a Arménské vysočiny. Řeky v západní části Gruzie, včetně Abcházie a Adžárie, směřují na západ. Nejznámější z nich je Rioni, ve starověku zvaná Fasis, protékající historickou Kolchidskou nížinou. Vodní toky z východní části Gruzie míří přes území Ázerbájdžánu dál na východ, spojí své vody v řece Kura, protékají Kuro-arakskou nížinou a spolu s řekou Araks svou cestu končí v Kaspickém moři. Zakavkazsko se nachází v subtropickém podnebném pásu. Více vláhy je v západní části (lesy), oblasti východní mají srážek výrazně méně, klima má kontinentální ráz (stepi až polopouště). V horách je podnebí horské, ovlivněné nadmořskou výškou.

Etnické složení Kavkazu dodnes odráží neuvěřitelnou různorodost, kterou se tato oblast vyznačovala v posledních staletích. V regionu můžeme nalézt Rusy a další národy, hovořící slovanskými jazyky, které do oblasti přišly v rámci carské expanze. Do skupiny indoevropských jazyků patří z původních kavkazských obyvatel také Arméni a příslušníci různých helénských skupin. Na Kavkazu stále žijí i lidé hovořící íránskými jazyky, jako jsou Osetinci, Talyšové, Tatsové a třeba i zbytky jezídské populace. Další velkou jazykovou rodinou kavkazských obyvatel je turkická skupina, zastoupená především Azery. Patří sem ale i Kumykové, Nogajci, Turkmenové a Karačajci. Mongolská skupina je zastoupená Kalmyky.

Největší počet jazyků a etnických skupin pak patří do rodiny tzv. severokavkazských jazyků. Její západní skupina zahrnuje Abchazy, Adygejce, Čerkesy a Kabardince. Do východní skupiny patří Avaři (dělící se na desítky dalších podskupin), Andijci, Didojci, Lezgíni a Lakové. Zapomenout nemůžeme ani na Vajnachy, k nimž patří i Čečenci a Inguši. Podobně pestré je i náboženské a kulturní prostředí. Na Kavkazu najdeme křesťany pravoslavné i arménské denominace, většinu mezi muslimy tvoří sunnité, ovšem na území Ázerbájdžánu najdeme i šíity.

Tato rozdrobenost se ukázala být významná i z hlediska ruské expanze na Kavkaz, protože Petrohradu^2 se dařilo díky šikovné manipulaci s etnickými a kulturními rozdíly drobit a oslabovat obranu horalů tak, aby je mohl lépe vojensky ovládnout. Díky tomu dokázali ruští generálové překonat ozbrojený odpor i logistické překážky a po dlouhých desetiletích krvavých bojů nakonec připojit severní i jižní Kavkaz k carskému impériu. A stejnou manipulaci používají i dnes, kdy proti sobě staví například Gruzíny a obyvatele Jižní Osetie.

Jak Rusko rostlo, až dosáhlo na Kavkaz

Periferie říší

Z mlhy zapomenutí se Kavkaz poprvé vynořuje kolem roku 1300 př. n. l., kdy na sever od Kavkazu zaznamenáváme přítomnost altajského stepního lidu. Dalším bodem kavkazské historie, který je možné doložit prameny, je expanze řeckých států, které dosáhly až na západní Kavkaz a pro které byla řeka Fasis (dnes Rioni) východní hranicí jim známého světa. Máme-li věřit starořeckým historiografům, kavkazští horalé se věnovali pastevectví, pěstování včel, lovu kožešinových zvířat, a pokud jim to umožňovaly přírodní podmínky, také pěstování obilí. Obchodovali s otroky a v některých případech těžili suroviny, pověstné je například rýžování zlata. Zdá se, že místní ekonomika se v následujících tisíciletích příliš nezměnila, protože uvedené činnosti tvořily páteř kavkazské ekonomiky až do ruského záboru v 19. století.

V roce 438 př. n. l. se řecké kolonie na východním pobřeží Černého moře dostaly pod vliv Bosporské říše. Zdá se, že výboje Alexandra Velikého se Kavkazu přímo nedotkly, i když jeho armády došly až do Střední Asie a Indie. Nicméně pod řecko-latinským vlivem zůstala tato část Kavkazu i v následujících staletích. Východnější části Kavkazu ležely na okraji perského světa. V 7. století n. l. se region Kavkazu stal bitevním polem války mezi bagdádským chalífátem a Chazarskou říší povolžských turkických nomádů.

Zde je poprvé doložena role Kavkazu jako přirozené překážky na cestě mezi planinami Eurasie na severu a hornatým územím Persie a Anatólie na jihu. Pás pevniny mezi Kaspickým a Černým mořem je ve směru od východu na západ rozdělen masivem hor, které zásadně omezují možnosti dopravy karavan i velkých vojenských uskupení. Na straně Kaspického moře zůstává mezi horami a mořem pás schůdného pobřeží, jenž je v nejužším místě u dnešního Derbentu široký přibližně deset kilometrů. Zdá se, že právě tudy ve 13. století prošli Mongolové, kteří poté, co dobyli Persii, rozvrátili také ruská (vikinská) knížectví. Historie zaznamenala několik pokusů vládců říší, rozkládajících se na jih od Kavkazu, opevnit tento úsek a zabránit tak pronikání nomádů, žijících na euroasijské rovině, do civilizovanějších zemí na jihu. Jejich snaha ale měla jen střídavý úspěch, mimo jiné proto, že pobřeží Kaspického moře bylo vždy otevřené obojživelným operacím. Na západní straně Kavkazu, podél pobřeží Černého moře, nebyla až do moderní doby žádná schůdná komunikace v severojižním směru. Kavkaz bylo samozřejmě možné překonat i různými cestami přes jednotlivé hřebeny a průsmyky, formujícími horský masiv. Tyto cesty ale vedou velmi náročným terénem, doprava nákladů je extrémně obtížná a jednotlivé cesty je možné na mnoha místech relativně malými silami zablokovat. Pro cizince bez podpory místních obyvatel byly téměř neschůdné, protože i velké síly byly zranitelné útoky ze zálohy, vystavené rozmarům počasí a v neúrodném terénu často trpěly nedostatkem zásob. Tento problém vyřešila až ruská armáda v 19. století. Asi nejvýznamnější z dopravních tras, překračujících kavkazský hřeben, má příznačné jméno Gruzínská vojenská cesta. Vede z Vladikavkazu do Tbilisi a její vybudování bylo svého času obrovským úspěchem ruského inženýrství.

Jestliže hory představovaly a představují pro pohyb lidí a zboží překážku, řeky a vodní plochy naopak ve starých časech nabízely usnadnění dopravy. I proto nebyl Kavkaz pro Rusko dlouhá staletí vůbec důležitý. Naopak to, co ovlivňovalo historii států, existujících na území dnešního Ruska, Ukrajiny a Běloruska, byly moře a řeky. Kaspické, Černé a Baltské moře a s nimi související říční systémy představovaly alternativní cestu mezi severskými vikinskými státy a Byzancí.

Vikinsko-slovanská Kyjevská Rus

První historicky doložené pevnosti, města a knížectví vznikaly na území evropského Ruska jako výsledek snahy ozbrojených družin Vikingů usnadnit si putování na Vägen från varjagerna till grekerna, tedy cestě od Varjagů do Řecka. Družiny severních obyvatel, organizované podle logiky lodních posádek, hledaly na svých cestách možnosti pro obohacení, lhostejno zda loupeží, nebo obchodem. Na svých hbitých lodích, poháněných podle potřeby vesly, nebo plachtou, se Vikingové dostávali hluboko proti proudu řek. Vikinské výboje směřovaly především do míst, kde existovala společenství, schopná koncentrovat, byť v primitivních podmínkách, nějaký nadprodukt v podobě luxusního zboží. Nacházeli je na pobřeží dnešní Velké Británie a Francie, cestovali za nimi i dál na jih kolem Španělska do Středozemního moře. Na přelomu roku 885 a 886 dokázali tito loupeživí obchodníci zaútočit také na Paříž, ležící 446 km od moře. Vikingové byli schopni vyplenit i Řím a založili řadu států. Jedním z nich bylo Rusko, které se začalo konstituovat jako síť opevněných míst na březích vodních toků, používaných Vikingy pro cestu do Byzance.

Shora uvedená cesta od Varjagů do Řecka, vedoucí přes území dnešního Pobaltí, Ruska, Běloruska a Ukrajiny, byla poměrně komplikovaná. Hlavní trasa vedla z východního Baltu přes Ladožské jezero, kde existovalo severské obchodní centrum, dále po řece Volchov do míst, kde dnes leží Veliký Novgorod, nazývaný tehdy Nýgarðr. Odtud lodě pokračovaly proti toku řek, s pomocí přetahování i přes úseky souše, až do povodí Dněpru. Po proudu Dněpru lodě postupně dopluly do míst, kde dnes leží Kyjev (Kœnugarðr) a následně vypluly na Černé moře, odkud měly volnou cestu do Konstantinopole, nebo jiných byzantských měst a sídel. Podobně se Vikingové se svými loděmi dostali i do povodí dalších řek, jako Pripjaťi/Bugu, Donu, nebo dokonce Volhy. Po jejím dosažení mohli pokračovat až do Kaspického moře, které jim otevíralo přístup do sídel chalífátu s centrem v Bagdádu.

První z těchto válečníků a loupežníků, který se dokázal povznést nad úroveň náčelníka jedné nebo několika lodních posádek a prosadil svou autoritu ve více sídlech najednou, byl Hrorik (862–882), v různých pramenech nazývaný také Hrurikr, Rurik či Hrözaker, který se stal vládcem Novgorodu. Od něho odvozovala svůj původ dynastie Rurikovců, dlouhá staletí vládnoucí jednotlivým ruským knížectvím. Z ní pocházeli i první ruští carové. Hrorikovým následovníkem se stal Helg, který si během své vlády v letech 882–912 pořídil řadu dalších sídel, včetně Smolenska, nebo Lubeče. Vrcholem jeho mocenské expanze bylo dobytí Kyjeva, ve kterém v té době vládla dvojice vikinských náčelníků Askold a Dir. Dalším vládcem, nyní již kyjevského velkoknížectví, byl Ivar (Igor). Severská jména můžeme sledovat i v dalších generacích ruských vládců a bojovníků z jejich bezprostředního okolí. Stejně tak jasně vidíme, že s plynoucím časem se stále víc a více prosazoval místní slovanský element. V tom se ostatně vývoj ruského státu podobá vývoji v dalších čistě vojenských záborech, kde se vládnoucí vojenská třída postupně rozpouštěla ve většině místního obyvatelstva.

V neposlední řadě připomeňme, že vikinský původ má i samotný název Rusko, který vlastně znamená zemi, ve které vládnou příslušníci skandinávského kmene Rusů. Podobně vznikala jména řady jiných zemí – laskavý čtenář si jistě připamatuje vévodství v severozápadní Francii, vytvořené jinou severskou skupinou a nazvanou podle nich Normandií. A podle svých vládců Langobardů získala své jméno také Lombardie.

Byzantské písemné záznamy poprvé zaznamenaly drsné cizince, přicházející z Ruska, na počátku 9. století. Vikingové obvykle vozili ze Skandinávie zbraně a různé řemeslné výrobky, ke kterým cestou přidávali baltský jantar, a podle možností kůže, vosk nebo med ze severního Ruska, popřípadě otroky chytané cestou. V Byzanci je směňovali za orientální koření, vína, šperky, sklo, vzácné tkaniny, nebo třeba ikony.

První zprávy o pronikání ruského vlivu na Kavkaz umísťují písemné záznamy do desátého století.3 Patrně se jedná o reflexi jedné z mnoha loupežnicko-obchodních expedicí, které podnikali v Rusku usídlení Vikingové. V tomto případě Vikingové přetáhli své lodě z Dněpru na Volhu a po ní dosáhli Kaspického moře. Tím se před nimi objevilo nechráněné pobřeží Persie. V roce 944 údajně vyloupili Berdu, jedno z nejbohatších měst bagdádského chalífátu, ležící na řece Kuru. Po řadě bojů s místními vládci zase zmizeli na svých lodích. Nezdá se přitom, že by jejich expedice překonaly prvoplánově kořistnický scénář vikinských expedic, který v té době na vlastní kůži zakoušeli obyvatelé mnoha míst v Evropě, Africe a koneckonců i v Asii.

I když kyjevský trůn teoreticky patřil nejstaršímu knížeti z rodu Rurikovců a tento velkokníže měl vládnout nad skupinou dalších drobnějších knížectví, vedených mladšími příslušníky rodu, praxe byla mnohem složitější a plná násilí. Ruská knížata bojovala mezi sebou a byla proto špatně připravena čelit rostoucímu tlaku různých pasteveckých a nomádských kmenů. V roce 1169 byl Kyjev vypálen vojskem vladimirsko – suzdalského knížectví, jehož vládce Andrej Bogoljubskij si od té doby nárokoval titul velikého knížete a seniora Rurikovců.

Rozdělení Mongolské říše a přibližný rozsah panství Zlaté hordy

Ve 13. století se přes jednotlivá ruská knížectví převalily dvě vlny skvěle vycvičených a disciplinovaných nomádských bojovníků. Této síle nedokázaly vzdorovat ani vyspělejší útvary, jako Čína, nebo Chorezm (Persie). Mongolská expanze započala roku 1206, kdy se Čingischán prohlásil vládcem všech Mongolů. V době největšího rozkvětu jejich říše kontrolovala většinu Euroasie, aby se už koncem třináctého století rozdělila na čtyři útvary: Čínu, Ílchanát, Zlatou hordu a Mogulistán.

Vládu nad spletí ruských knížectví převzala Zlatá horda, jejíž panství se táhlo od Sibiře, ovládané Čínou, až po hranice Balkánu. V roce 1240 byl Mongoly vypálen Kyjev a od té doby nastal jeho rychlý úpadek. V roce 1299 bylo z Kyjeva do Vladimiru přeneseno sídlo pravoslavného metropolity a Kyjev se stal pouze jedním z mnoha provinčních center – nejprve pod vládou Zlaté hordy a pak polsko-litevského státu.

V době mongolské invaze také mizí jakýkoli zaznamenatelný vliv Ruska na Kavkaze. Znovu se vrací až v 16. století, když Ivan IV. Vasiljevič, zvaný svými současníky Hrozný, dobyl Kazaň a v očích mnoha drobných vládců a náčelníků, včetně těch kavkazských, se stal nástupcem Zlaté hordy. Čas od času proto vysílali do Moskvy svá poselství, aby se pokusili využít vlivu ruských vládců ve svůj prospěch. Ve stejném časovém rámci se na obrovském prostoru stepí, táhnoucích se od Střední Asie až po Ukrajinu, začíná prosazovat nový typ společenství – kozáci. O vliv nad kozáky, žijícími v prostoru dnešní Ukrajiny, soupeřilo Rusko s Polskem, popřípadě Tureckem. Ovšem kozácká společenství, žijící na území přiléhajícím ke Kavkazu, nemohla hledat ochranu jinde než v Moskvě. Ruští carové toho samozřejmě využili a i díky kozákům se Rusko postupně stává jednou ze tří velmocí, prosazujících svůj vliv na Kavkaze.

Moskevská Rus

Po pádu Kyjevské Rusi a pod vládou Zlaté hordy se Rus rozpadla na velké množství knížectví, jimž nominálně vládli příslušníci rurikovské dynastie. Někteří autoři napočítali takových útvarů kolem dvě stě padesáti a Moskva, ztracená kdesi v lesích mezi povodím horní Volhy a střední Oky, mezi nimi patřila mezi ty málo významné. V různých částech světa rostly a sílily svébytné civilizace. Islám přebíral mnohé ze znalostí antiky a v řadě center vytvářel vysokou kulturu s vyspělým lékařstvím, kvetoucími řemesly a silným mezinárodním obchodem. Západní Evropa a částečně i Evropa střední se začala pomalu vynořovat z temnoty středověku. Ovšem ruská knížectví, která přežila zpustošení po dobytí Mongoly, byla od těchto proudů odříznuta. Civilizační impulzy se k nim dostávaly buď prostřednictvím pravoslavné církve (která se ovšem sama uzavírala ve stísněné kleci ortodoxních dogmat), nebo od svých vládců ze Zlaté hordy. A tato mongolská civilizace byla po výtce krutá, i když například její organizační schémata, převzatá z čínské říše, byla ve své době nadřazená tomu, co dokázala vyprodukovat Evropa.4

První zmínky o Moskvě (Kuckovu) jsou datovány k roku 1147, kdy se tu měli sejít veliký kníže kyjevský Jurij Dolgorukij s novgorodsko-severským knížetem Svjatoslavem Olegovičem. Moskva byla v té době stěží něčím víc než knížecím dvorcem, ve kterém se při svých cestách do Kyjeva a zpátky zastavoval na nocleh suzdalský vládce s doprovodem. První opevnění, tvořené dřevěnou palisádou, se místu dostalo roku 1156. Moskva se tak stala jedním z malých městeček, vymezujících hranice suzdalského knížectví. Čas od času se stávala sídlem některého z mladších knížecích synů, ale až do roku 1256 se o Moskvě nedá hovořit jako o údělném knížectví.

S tím, jak se Moskva vynořovala z lesní nicotnosti, stávala se zajímavou i pro kočovnické vládce. Moskva byla poprvé dobyta Tatary v roce 1237 a stejně jako mnohá další ruská knížectví se na dlouhá staletí dostala pod protektorát Zlaté hordy. Tak, jako například čeští vládcové jezdili na dvůr římských králů a císařů pro potvrzení své vlády, popřípadě se žalobami na své příbuzné, tak i ruská knížata jezdila k Zlaté hordě, aby si tam vyprosila potvrzení v roli regionálních vládců.

A podobně, jako to můžeme vidět v jiných zemích a u jiných dynastií, české a moravské Přemyslovce nevyjímaje, raná historie moskevských knížat je plná násilí, krve a bezpráví. Michail Jaroslavovič zaútočil v roce 1248 na svého strýce Svjatoslava, velikého knížete vladimirského a proti všemu právu se pokusil uchvátit jeho trůn. Podobně Daniel Alexandrov, další z moskevských knížat, obsadil Kolomnu a jeho syn Jurij Danilovič zaútočil na Možajsk a připojil jej k Moskvě. Počátkem 14. století moskevské knížectví získalo kontrolu nad Možajskem, Pereslavlí a Kolomnou a spolu s tverským knížectvím se stalo jedním z nejvážnějších pretendentů na převzetí seniorní role, a tedy i titulu velkého knížete. Ivan I. Kalita, narozený v roce 1288, který se roku 1325 stal moskevským knížetem, se hned na počátku své šestnáctileté vlády rozhodl, že velikost svému knížectví nejlépe zajistí spoluprací s tatarskými protektory. Neváhal se zavděčit Zlaté hordě třeba tím, že se podílel na potlačení protitatarského povstání v tverském knížectví. Moskevský kníže také dokázal přesvědčit chána Zlaté hordy Uzbeka, aby mu svěřil vybírání daně, kterou ruská knížectví odváděla svým kočovným suverénům. Díky tomu velmi zbohatl a své finanční prostředky neváhal používat ke skupování jednotlivých sídel a údělů a tím rozšiřoval území moskevského knížectví. Prestiž Moskvy také vzrostla, když se do ní roku 1327 podařilo přestěhovat sídlo pravoslavného biskupa Theognosta.

Spolu s růstem území, kontrolovaného moskevskými vládci, postupně rostla i jejich ekonomická a vojenská moc. V roce 1380 už dokázal Dmitrij III. Donský (1350–1389) v čele alianční armády ruských knížat porazit jednoho z mongolských generálů v bitvě na Kulikově poli. To ještě zdaleka nebyl konec mongolské nadvlády, protože chán Tochtamyš znovu konsolidoval Zlatou hordu a během tříleté kampaně povstání ruských knížectví potlačil. V roce 1383 dokonce Zlatá horda porazila litevské vojsko u Poltavy. Přesto je ale při zpětném pohledu zjevné, že poměr sil se postupně překlápěl ve prospěch ruských knížectví. Jednotlivá knížata nechávala mýtit lesy, na novou půdu osazovala bojary a poddané a jejich ekonomická síla pomalu, ale jistě rostla. Naproti tomu ekonomika Zlaté hordy, založená na mezinárodním obchodu a pastevectví, stejně jako na vybírání daně od porobených komunit, (relativně) zaostávala. Zlatou hordu dále oslabovaly vzájemné spory a opakující se války mezi Mongoly. Konec 14. století byl poznamenán válkami mezi Tochtamyšem a Tímúrem, kteří se střetli mj. o to, komu se podaří získat co nejvíce z území z dědictví po zhrouceném Ílchanátu. Roku 1395 Tímúr (Tamerlán) definitivně zvítězil a vyplenil řadu sídel Zlaté hordy a osudově ji tak oslabil. V průběhu následujícího století se Zlatá horda rozpadla na několik chanátů (kazaňský, nogajský, kasimovský, krymský a astrachaňský).

Naopak moskevské knížectví rostlo. V roce 1463 byla k Moskvě připojena Jaroslavl, roku 1474 Rostov následovaný Novgorodem a Tverem. Toto období posilování Moskevské Rusi a jejího přerodu do ruské říše vyvrcholilo v době vlády Ivana IV. Vasiljeviče (1533–1584), zvaného svými současníky Hrozný. Přes jeho nevyrovnanou povahu, a z ní plynoucí zmatky ve vnitřní i zahraniční politice, se mu v roce 1552 podařilo vyvrátit kazaňský chanát – nejsilnějšího dědice Zlaté hordy. Krátce poté obsadil i astrachaňský chanát. Tím definitivně potvrdil inferiorní postavení zbytků Zlaté hordy – a to i přes skutečnost, že nomádi stále představovali významnou vojenskou sílu a ještě v roce 1571 dokázala vojska krymského chanátu vypálit Moskvu. Teď to byli naopak panovníci mongolských chanátů, kteří hledali u moskevských vládců podporu a ochranu.

Rusko si osahává Kavkaz

Prvním pokusem o vytvoření trvalé přítomnosti ruských sil na Kavkaze byl možná příkaz cara Ivana IV. Vasiljeviče vybudovat pevnost v ústí řeky Sunže. Pokud máme věřit poněkud legendárnímu vypravování, využil k tomu kozáckou komunitu, která snad za vlády Ivana III. uprchla z Rjazaně a usídlila se i se svými ženami a dětmi v podhůří Kavkazu.

Také další průnik ruského vlivu na Kavkaz je spojen s neklidnými kozáky. Zatímco ataman Jermak se roku 1579 vydal z Astrachaně na východ, aby před ruského cara položil bohatství Sibiře, jeho kolega Andrej Šadrin se vydal na jih, aby opevnil ústí Těreku a později se usídlil v Andrejevu, dnes Endirej, v Chasavjurtském okresu.5 Rusko tak testovalo možnosti další a další teritoriální expanze.

V letech 1568–1570 také můžeme zaznamenat první válečný konflikt mezi Ruskem a Osmanskou říší. Když v roce 1556 porazil Ivan Hrozný astrachaňský chanát, nařídil mimo jiné vystavět na břehu Volhy pevnost Astrachaň. To bylo z pohledu Osmanské říše nežádoucí, protože tato velmoc, ležící na pomezí Asie a Evropy, chtěla udržet otevřené obchodní cesty po severním pobřeží Kaspického moře do Střední Asie a dál do Číny. Zatímco z jihu se prosazovala salafidská Persie, ze severu se blížilo Rusko. Osmanský vezír Sokolu Mehmed paša se proto pokusil v regionu upevnit vliv Vysoké porty. Jeho plán měl dvě části. První předpokládala dobytí Astrachaně, na kterou mělo z pevniny útočit vojsko přibližně 20 tisíc osmanských vojáků a 50 tisíc Tatarů, zatímco z moře měla útočit osmanská flotila. Tato vojenská operace měla také poskytnout ochranu druhé části plánu, kterou bylo vybudování kanálu, propojujícího Don a Volhu v místech, kde tradičně docházelo k tzv. prevlaku, tedy tažení lodí po souši.

Vezír ale v obou případech významně přecenil logistické i vojenské možnosti tehdy stále ještě vzkvétající Osmanské říše. Osmansko-tatarskému vojsku se nepodařilo obsadit Astrachaň tzv. z chodu a po příchodu pomocné ruské armády pod velením Petra Semjonoviče Serebrjanského-Obolenského vznikl na místě jakýsi pat. Ten byl zvrácen v neprospěch Osmanů po příchodu kozáckých oddílů, údajně pod velením polského magnáta Michała Wiśniowieckého. Osmansko-tatarské vojsko a později i dělníci, budující kanál, museli ustoupit do stepi a v zimních podmínkách se pokusili o návrat na osmanské území, přičemž jich obrovské množství zahynulo hladem a nemocemi. Astrachaňské tažení mělo dozvuk ještě následující rok, když krymský chanát vyslal na sever zhruba 40 tisíc jezdců, kteří se dostali až k Moskvě, kterou vypálili, aniž by ovšem obsadili místní kreml.

Velkým lákadlem pro Moskvu byla možnost využít zmatků v Persii, na jejíž periferii existovala řada polosuverénních chanátů a státečků, včetně několika křesťanských gruzínských knížectví. V tom nejvýznamnějším z nich vládl Alexandr, používající poněkud nadnesený titul císaře. V roce 1586 tento perský satrapa vypravil do Moskvy poselství, jež mělo za úkol získat ruskou pomoc v boji proti jinému z lokálních knížat, šamchalovi z Tarki^6. Prosba byla patrně vyslyšena, protože v roce 1594 se kníže Chvorostin s kozáckými oddíly spojil s gruzínským vojskem a obsadil Tarki. Následně byl obklíčen a na útěku poražen. Jemu osobně se podařilo uniknout, ale naprostá většina jeho vojáků zahynula.7 Tato porážka nicméně nezabránila caru Fjodoru Ivanoviči, aby ke svému jménu nepřipojil titul „car Gruzie a Kabardy a pán čerkeských a horských knížat“.

V roce 1604 se pokusil car Boris Godunov napravit ruský neúspěch a vyslal proti tarkiskému šamchanátu nové vojsko pod velením Buturlina a Pleščejeva. K výpravě se tentokrát připojil také pluk mušketýrů (strelců), kteří měli zajistit útočníkům palebnou převahu nad tradičně vyzbrojenými horaly. Carští vojáci nejprve vybudovali na řece Sulce pevnost a pak postoupili dál. Podobně jako před deseti lety se ruskému vojsku podařilo dobýt Tarki. A stejně jako v předchozím případě jeho velitelé brzy zjistili, že se přes počáteční úspěch nacházejí ve složité situaci. Byli uprostřed nepřátelského území, bez spolehlivého spojení se svým zázemím a tím také bez možnosti zajistit zásobování pro své vojáky. Proto s nástupem zimy odeslali polovinu mužů do Astrachaně. Šamchalův syn Sultan Mut mezitím zburcoval celý Dagestán a postavil proti Rusům velké vojsko, které obklíčilo ruskou expedici v Tarki. Přesto, že město bylo tentokrát solidně opevněno, ruská posádka časem pochopila bezvýchodnost své situace a dojednala, pokud máme věřit generálu Pottovi, s šamchalem cosi jako čestný ústup. Na zpáteční cestě byli nicméně napadeni a do posledního muže pobiti.

Poslední z těchto předpetrovských a jen chatrně doložených pokusů o průnik na Kavkaz se váže k roku 1669, kdy se za vlády cara Alexeje Michajloviče pokusil ataman volžského vojska Stěnka Razin^8 znovu dobýt Tarki. Na rozdíl od svých předchůdců nebyl úspěšný, což mu možná zachránilo život. Po ústupu z Dagestánu se na lodích vypravil plenit do Persie.

První skutečně seriózní a také úspěšná expedice do sledovaného regionu je spojena se jménem Petra Velikého. Po vítězství v severní válce obrátil svou pozornost proti Persii. Z ruského pohledu šlo o mimořádně vhodné načasování, protože říše šáhů byla v těžké krizi. Vládce země se nacházel v zajetí afghánských kmenů a Persie fakticky neměla žádnou ústřední vládu, díky čemuž se ruská vojska, vytrénovaná z bojů na západní hranici, nesetkala s vážným odporem. Car obsadil Baku, provincie Gílán a Mázandarán a město Astarábád (dnes Gorgán). Své územní zisky se mu podařilo zakotvit v textu smlouvy, podepsané v Petrohradě. Petrova expedice tedy vedla k naprostému úspěchu. Přesto byla ruská vláda na perských územích velmi křehká, což se prokázalo během několika let po smrti velkého cara. Ruští vládcové, následující po Petru I., měli jiné starosti a priority než vynakládat obrovské prostředky na udržování vojska a pevností, garantujících ruskou přítomnost na nedávno dobytých územích a ta se brzy vrátila do perských rukou.

Další vlna ruského zájmu přišla až s panováním Kateřiny Veliké. I ta po její smrti opadla, ale už ne tak výrazně. S Alexandrem I. se Rusko vrátilo na Kavkaz trvale. Prvořadým cílem ruské expanze na počátku 19. století nebylo ovládnutí samotných hor. Ruský zájem o Kavkaz nebyl v tomto období motivován snahou o kolonizaci Kavkazu, nebo o navázání obchodních styků s místními knížectvími a kmeny, jejichž ekonomický potenciál byl velmi omezený. Pro Petrohrad bylo klíčové zajistit si v prostoru Kavkazu bezpečné komunikace a omezený počet opěrných bodů. To mělo umožnit další šíření ruského vlivu jižně od Kavkazu, ať už na úkor Osmanské, nebo Perské říše.

Takové výboje mohly, v případě úspěchu, vést až k dosažení Perského zálivu, nebo Středozemního moře. Zvláště druhá varianta, spojená s prosazením vlivu v oblasti dnešního Izraele, byla pro Moskvu velmi lákavá. Rusko, snažící se vystupovat v roli mystického Třetího Říma, by se totiž mohlo tvářit jako protektor veškerého křesťanství.

To si ale uvědomovaly i jiné velmoci, které sice Rusku ponechávaly volnou ruku severně od Kavkazu a na Ukrajině, ale ruskou expanzi jižně od Kavkazu a na Balkáně již sledovaly s opatrností a podezřením. Čas od času ruské ambice pak aktivně omezovaly – ať už šlo o „měkké“ nástroje, jako byla například technická a vojenská pomoc Osmanské říši a Persii, která měla posílit schopnost Istanbulu a Teheránu klást odpor ruské agresi, nebo přímé vojenské akce, jako tomu bylo v době tzv. krymské války.

Ale i když po úspěších přicházely porážky a ruská přítomnost v kavkazském regionu periodicky sílila a slábla, každá z takových vln po sobě zanechávala v regionu víc a více ruské přítomnosti. Nejprve šlo o vojenské posádky, za kterými následovali kolonisté a s nimi i vyspělejší technologie. Postupně se tak měnila etnická i ekonomická skladbu regionu. Podobně jako v jiných místech na okrajích ruského vlivu se i pod Kavkazem zformovala pružná kozácká linie.

Kozáci

Úpadek Zlaté hordy osvobodil ruská knížectví od nomádského protektorátu. Ponechal také bez kontroly obrovská území lesů a stepí – od dnešní Ukrajiny až po Střední Asii. I když se na nich objevovaly různé nástupnické státy, tak s výjimkou krymsko-tatarského chanátu šlo jen o krátkodeché útvary, které někdy ani nepřežily smrt svého zakladatele. To samozřejmě neznamenalo, že stepní prostor zůstával liduprázdný.

Pestrá etnická směsice místního ugrofinského obyvatelstva, Slovanů a mongolských kočovníků, doplňovaná nejrůznějšími dobrodruhy a uprchlíky, se živila jednoduchým zemědělstvím, pastevectvím, rybařením a loupením. Podle toho, co jim místní podmínky umožňovaly nejlépe. Z dlouhodobého hlediska bylo nejperspektivnější formou obživy zemědělství, které nejlépe umožňovalo dosahovat udržitelné tvorby bohatství. Bylo ale také spojeno s velkými riziky. Zemědělství záviselo na vláze a vyšší úrovni technologie, nutné pro orbu a stavbu trvalých sídel. Stálá sídla se také mohla stát cílem nájezdů – ať už ze strany bezprostředních sousedů, z území krymsko-tatarského chanátu, Osmanské říše, nebo zbytků nomádů z východu. Nájezdníci místním obyvatelům odebírali nejen jakékoli cenné předměty, zásoby potravin a dobytek, ale i lidskou sílu, kterou odváděli na trhy s otroky. Přírodní pohromy i nekončící útoky opakovaně ničily všechny pokusy o akumulaci bohatství, nutnou pro vytvoření vyspělejších forem civilizace. Přesto se v prostoru stepí postupně konstituovalo podivuhodné společenství, žijící spíše z práce na půdě než z loupení. Krok za krokem vznikala síť usedlých zemědělských komunit, schopných rychlé mobilizace jezdeckých jednotek a poskytujících si vzájemnou ochranu. Společenství lidí tak chudých, že nedokázali vytvořit hierarchii, přesahující několik vesnic, přesto projevujících vysokou míru odolnosti a vůle k životu. Ve stepi vzniklo společenství kozáků.

Největší pozornost historiků bývá tradičně věnována osudu kozáků v prostoru ukrajinských stepí. Ukrajina, včetně Krymu, byla prostorem, o který soutěžily tři tehdejší velmoci (Osmanská říše, polsko-litevský stát a moskevské knížectví, postupně se měnící v carské impérium) a kde žily dvě „nespoutané“ komunity – Tataři a kozáci. Jejich vztah k Moskvě, Istanbulu či Varšavě nebyl dán jednou provždy. Podle konkrétních podmínek se z nich mohli stávat spojenci i nepřátelé, jejich postavení se v čase zásadně proměňovalo.

Osmané se soustředili především na krymské Tatary, které postupně podřídili své autoritě a utvořili z nich jakousi nárazníkovou provincii. Podobný pokus o pacifikaci kozáků ztroskotal mj. proto, že kozáci ve své většině odmítli přestup k islámu a trvali na roli ochránců (pravoslavného) křesťanství. Úspěšnější nebyli ve vztahu ke kozákům ani Poláci – mimo jiné proto, že se kozáci nechtěli podřizovat existující společenské hierarchii šlechtického státu s jeho systémem vybírání daní.

Největší prozíravost ve vztahu ke kozákům ukázali během staletí moskevští vládcové, kteří po určitou dobu ponechávali kozákům iluzi nezávislosti a jejich energii úspěšně obrátili proti svým sousedům. S tím, jak slábl vliv Polska a Turecka, ruský stát omezoval kozácké „svobody“, až z nich učinil běžné poddané.

Tento proces neprobíhal vždy hladce a kozáci se opakovaně dostávali do konfliktu s ruskými vládci. Během 17. a 18. století byla potlačena řada rebelií, z nichž největší bylo povstání Pugačeva, Balovněva, Balaše, Bolotnikova, Bulavina nebo Razina. Nicméně celkový výsledek byl pro Moskvu (Petrohrad) velmi příznivý. Právě kozáci se stali jak obranným štítem říše, když linie jejich stanic a pevností zachytávaly stále méně početné útoky slábnoucích nomádů, tak i útočným hrotem, testujícím schopnost sousedů odolat mocenským nárokům ruských vládců.

Snadnější pozici než na Ukrajině mělo Rusko vůči kozákům v oblastech, kde nemuselo soupeřit o vliv s jinými mocnostmi. Od Kubáně, přes Těrek, Volhu, až do Střední Asie a na Sibiř – všude tam se svobodné komunity kozáků proměnily ve velmi účinné nástroje šíření ruského vlivu. Podobně, jak se dělo na severoamerickém kontinentu, obsazovali tito kolonizátoři postupně zdánlivě nekonečné prostory stepi. S evropskou technologií a organizací v zádech si dokázali podřídit místní obyvatelstvo a vnutit mu svou představu uspořádání společnosti a fungování ekonomiky.

Šíření ruského vlivu na sebe obvykle bralo podobu tvorby jakýchsi obranných linií. Ty měly oddělit oblasti, podléhající carské správě, od „divočiny“ a bránit nájezdům kočovníků na postupně rostoucí zemědělské komunity, platící daně do státní pokladny. Jednotlivé pevnosti a pevnůstky časem obrůstaly civilnější zástavbou, ve které se usazovalo víc a více řemeslníků a úředníků. Když se po několika desetiletích posunula hranice dál do „divočiny“, z pevností se stávala města a správní střediska okolí.

Začlenění takových krajů do ruského „vnitrozemí“, a tedy i definitivní podřízení se ruskému právnímu systému, mělo často dramatický dopad na osobní svobodu obyvatel. Zatímco v evropských zemích probíhal proces osvobozování zemědělského obyvatelstva, v carském Rusku se naopak poddanský systém utužoval. V ruském vnitrozemí se od poloviny 17. století ze všech lidí, pracujících na půdě, stali nevolníci,9 osobně připoutaní k danému místu (pomestiju) a podléhající místnímu šlechtici (pomeščiku), jemuž bylo takové panství přiděleno. Tento systém byl aplikován i na nově zabírané provincie, kde bylo místní, osobně svobodné obyvatelstvo, obvykle přiděleno šlechticům a vyšším důstojníkům a upadlo tím do poddanství. Kozáčtí velitelé dostávali právo držet si poddané a získávali tím de facto status šlechticů. Ovšem zbytku kozáků hrozila proměna v nevolníky, mužiky. Část kozáckého obyvatelstva si mohla uchovat osobní svobodu tím, že odešla na nově formovanou linii, kde je opět čekal život hraničářů. V některých případech se kozáci vyhnuli nevolnictví tím, že jejich vesnice podléhaly přímo carské správě, a proto si i nadále mohli půdu přerozdělovat mezi sebou losem a více nebo méně účinně se bránit pronikání obyvatel, kteří nepatřili ke kozácké občině. Ale z části kozáků, stejně jako z místního, dříve svobodného obyvatelstva, se stali nevolníci na šlechtických velkostatcích.

Kozáci měli mezi ruským obyvatelstvem mimořádné postavení a dodnes jsou určitou legendou. Z pohledu státu a elit byla důležitá jejich obranná a prospektorská role, přinášející ruskému státu nové a nové prostory pro extenzivní expanzi. Jejich popularita mezi prostými lidmi byla daná i tím, že jako samosprávná, aktivní a sama sebe bránící komunita, žili podle jiných principů než většina feudálního Ruska a tím vlastně zpochybňovali zaostalý, nevolnický systém země.

Kavkazská linie

Opevněné linie byly tradiční metodou, pomocí které ruští panovníci omezovali manévrovací prostor svých protivníků a posilovali tak možnosti vlastní obrany. Historicky první doloženou ruskou obrannou linií byl patrně tzv. Bereg, tedy systém opevnění na linii Oky (od města Bolochova do Kalugy) a dále přes Serpuchov, Kolomnu do Pereslavlu Rjazanského. V ruském strategickém myšlení tato metoda přetrvala až do 20. století, když v předvečer druhé světové války vznikla na západních hranicích SSSR tzv. Stalinova linie a po přepadení Polska a zabrání jeho východního území tzv. Molotovova linie.

Strategie tvorby linií byla používána i na severním předpolí Kavkazu. Připomeňme si, že celá obrovská oblast, vymezená na východě řekami Volhou, respektive Uralem a pobřežím Kaspického a na západě pobřežím Černého moře a řekou Donem, byla od pádu Zlaté hordy v mocenském vakuu. Území bylo osídleno především nomády, kteří se podřizovali buď krymskému, nebo nogajskému chanátu. Ovšem oba tyto útvary můžeme těžko považovat za státy v dnešním slova smyslu, a proto místní komunity, organizované na úrovni kmenů a tejpů,10 byly de facto ponechávány svému osudu.

Počátkem 18. století začíná Rusko na levém břehu řeky Těrek stavět jednotlivé pevnosti a stanice jako oporu svého vlivu v oblasti. Ještě dlouho nelze hovořit o nějaké neprostupné pevnostní čáře, ale s každou novou osadou se linie zahušťuje a postupně se stává účinnější. I poměrně jednoduché opevnění s dřevěnou palisádou totiž bylo v boji s kočovníky poměrně efektivní, protože útočníci disponovali jen málem střelných zbraní a dělostřelectvo neměli k dispozici vůbec. V roce 1736 bylo v severním Dagestánu založeno město Kizljar a v roce 1763 v dnešní Severní Osetii město Mozdok. Po skončení páté rusko-turecké války byla obranná linie dále posílena, když do oblasti dorazil generálmajor Georg Johann Friedrich^11 v čele přibližně 1600 mužů. V té době už vidíme na řece Těrek linii jednotlivých pevností a kozáckých stanic, která se v délce přibližně dvou set kilometrů táhne od Mozdoku ke Kizljaru, ležícího na počátku těrské delty na kaspickém pobřeží a vytvářející zázemí pro další ruské pokusy o pronikání za kavkazský hřeben.

Na tuto těrskou linii navázala mozdocko-azovská linie, začínající nedaleko Mozdoku u pevnosti Jekatěrinograd, procházející pevností svatého Dmitrije (dnes Rostov), a končící u Azovské pevnosti. Carská správa tímto řetězem deseti pevností přeťala obrovský prostor stepí, ležících v severním předpolí Kavkazu a oddělila tak území, které mělo být v následujících letech kolonizováno, od „divokého kraje“ ponechaného prozatím stranou bezprostředního ruského vlivu.

Brink a Suvorov doplnili tuto linii v letech 1777–1778 další řadou opevnění na řece Kubáň, a podobné strategie se ruští generálové drželi na Kavkaze až do jeho úplného podrobení v sedmdesátých letech 19. století.

Kavkaz v průsečíku zájmů tří velmocí

Zatímco na planinách severně od Kavkazu se dlouhá staletí nekonstituovaly žádné relevantní státní útvary, které by měly zájem na ovládnutí pásu velehor, na jihu existovaly už od antiky státy, pro které měl Kavkaz určitý, byť okrajový, význam. V době, kdy se Kavkaz dostává na horizont zájmu vládců moskevského knížectví, se o vliv na Kavkaze dělí Persie a Osmanská říše. Tehdy se zdálo, že Rusko se nemůže na Kavkaze prosadit proti ani jedné z uvedených velmocí, mj. z důvodu velmi dlouhých dopravních tras, které musela ruská vojska překonávat, pokud byla vypravována z tradičních center ruské říše a měla bojovat na Kavkaze, nebo dokonce v Zakavkazsku.

Jenomže zatímco Rusko rostlo územně i mocensky, obě jižní říše slábly, až se časem dostaly do inferiorního postavení. V 19. století pak už carské armády jasně dominovaly a pro své vládce dokázaly nejen zabrat velká území, původně patřící Turecku, nebo Persii, ale také pacifikovat kavkazské vnitrozemí.

Věk osvícenství

Změna poměru sil, kterou můžeme pozorovat mezi Ruskem na jedné straně a Osmanskou říší s Persií na straně druhé, je přitom pouhým odrazem mnohem dramatičtějších změn, které provázely růst výrobního, myšlenkového a také vojenského potenciálu mocností z oblasti střední, jižní a především západní Evropy.

Dlouhá staletí po pádu Západořímské říše nic nenasvědčovalo, že by to měla být právě (západní) Evropa, kdo se postaví do čela pokroku, kdo vytvoří myšlenkové systémy, vyprodukuje výrobní síly, bohatou kulturu a koneckonců i vojenskou moc, schopnou dominovat celé planetě. Západ Evropy ztratil valnou část svého římského dědictví a na dlouhou dobu se stal temným místem, kde civilizace spíše přežívala, než by se rozvíjela. Ve srovnání s ní se mohla Byzanc jako dědic Východořímské říše pochlubit mnohem vyspělejší kulturou, efektivnějším zemědělstvím, o zapojení do dálkových obchodních cest ani nemluvě. Od 7. století n. l. se navíc na Arabském poloostrově, v severní Africe a dalších zemích začala rozvíjet nová civilizace s vlastním uceleným hodnotovým a myšlenkovým systémem. Byla založena na islámu, univerzalistickém náboženství, které převzalo řadu prvků od judaismu a křesťanství. Přidáním místní arabské tradice vznikla velmi úspěšná ideologie, která se rychle šířila a brzy vytvořila soběstačný svět, sahající od dnešního Španělska přes severní Afriku, Blízký východ až do Indie – říši, rozprostírající se od Atlantského až k Tichému oceánu.

Zatímco v (západní) Evropě vládlo období temného středověku, islám vytvořil řadu vzkvétajících center, bohatnoucích z rozvoje ekonomiky a mezinárodního obchodu, pěstujících vědu a vysokou kulturu. I když Evropa svůj rozvoj v následujícím období urychlila, ještě na přelomu 16. a 17. století mohli mít představitelé osmanského Turecka celkem oprávněný dojem, že jsou svým křesťanským sousedům ekonomicky i kulturně když ne nadřazeni, pak tedy určitě rovni. To se ale s příchodem osvícenství změnilo. I když osmanské Turecko zůstávalo obrovskou říší, jeho schopnost vyrábět, obchodovat, vybírat daně a investovat do klíčových projektů, včetně armády, zjevně zaostávala za možnostmi států, ovládajících menší území a panujícími menšímu počtu obyvatel.

Dominance Západu

Od druhé poloviny 17. století bylo čím dál zřejmější, že evropské země se v něčem zásadním proměňují. Tempo i konkrétní podoby myšlenkového převratu se přitom v různých zemích významně lišily. Jádro změn leželo v Anglii, Nizozemsku a ve Francii, kde můžeme vidět, dříve než jinde, postupný nástup vědy, strojů a technologií, stejně jako snahu o lepší správu společnosti a organizace práce. A tato zlepšení se jako pozitivní nákaza šířila i do dalších zemí a regionů. V jednotlivých státech, městech a komunitách krok za krokem rostla schopnost neopakovat staré chyby, využívat rostoucího poznání k posilování společnosti, rozvíjet svůj potenciál, vytvářet bohatství. To bylo i nadále rozdělováno krajně nerovnoměrně, ale sílící osvícenství stále více prosazovalo poznatky vědy do praktického života a s tím se proměňoval i názor na to, co je správné a spravedlivé. Vyspělé země si uvědomovaly, že ponechávat široké masy napospas bídě, nemocem a nevědomosti je nejen nehumánní, ale pro celou společnost škodlivé. Nejprve elity a postupně i širší vrstvy společnosti přijímaly ideje osvícenství. Celý proces byl velmi nerovnoměrný a určitě nejednoznačný. V hlavách lidí přežívaly mnohé předsudky a pověry. Ale celková tendence byla nezpochybnitelná. Do Evropy přicházel věk rozumu.

Trochu paradoxně byl součástí osvícenství také průnik moderního myšlení do oblasti, která může být oprávněně považována za protiklad rozumného – do oblasti vojenství. Nicméně i ve válce obvykle vítězí ten, kdo dokáže lépe vytvářet, mobilizovat a organizovat své síly a zdroje, nasadit je na správném místě a ve správný čas. Proto i ve vojenství platí, že rozum obvykle vítězí nad hloupostí a osvícenství nad předsudky.

Ty země a oblasti, které osvícenství odmítaly, které postrádaly schopnost aplikovat vědu a rozum na řízení různých oblastí života, stagnovaly. Svůj dosavadní potenciál třeba ani neztrácely, jenom jejich schopnosti a zdroje bohatství byly v relativním srovnání s vyspělými zeměmi méně a méně významné. To se projevovalo v ekonomice, obchodu a koneckonců i ve vojenství, kde se rozvoj kritického myšlení odrazil v dílech řady vojenských teoretiků, mezi nimiž vynikal Raimundo Montecuccoli – Ital v habsburských službách a autor řady spisů, z nichž připomeňme O umění války, Pojednání o válce a O válce uherské proti Turkům. Tento úspěšný generál a všestranně vzdělaný myslitel samozřejmě vycházel z prací svých předchůdců, jako byli de Rohanův Le perfait capitaine, Wallhausenův Corpus militare, ale také z děl Justuse Lipsiuse a, alespoň podle Azara Gata, autora knihy A History of Military Thought, také Jana Amose Komenského. Montecuccoliho pracím byl přisuzován tak velký význam, že byly utajeny a až do jeho smrti se směly šířit pouze uvnitř císařské armády.

Významnou skupinou představitelů osvícenství ve vojenství byli také francouzští autoři jako Antoine Manassès de Pas, markýz de Fuiquières, Jean Charles, chevalier de Follard, Jean François de Chastenet, markýz de Puységur a další. Za německou školu jmenujme třeba Maurice de Saxe, jednoho z mnohých nelegitimních synů saského krále Frederika Augusta, který se prosadil především ve službách Evžena Savojského. Aniž bychom zabíhali do podrobností jejich děl, konstatujme, že během 17. století bylo na uvedené téma publikováno více než sedmdesát děl.12 Toto tempo se v dalším století dále zrychlovalo, takže za období 1700–1789 se udává už na dvě stovky významných teoretických prací na téma vojenství. Uvážíme-li, že například v Persii byl první tiskařský lis postaven až v roce 1812 (aby tiskl především náboženskou literaturu), vidíme zřetelně jednu z příčin rostoucí hospodářské a také vojenské dominance Západu v období osvícenství. K ní je samozřejmě nutné přidat další a další důvody. Západní hospodářství dokázalo generovat bohatství, přesahující možnosti zaostávajících společenství. Osvícená správa společnosti umožnila do té doby nebývalý rozvoj potenciálu nejen privilegovaných vrstev. Vyspělá technika a věda vybavila evropské armády zbraněmi nevídané ničivé síly a logistika dokázala přepravovat do té doby nepředstavitelné náklady. To vše a ze všeho nejvíce vědu bylo pro zaostávající země asi nejobtížnější imitovat a přebírat, protože byla závislá na míře svobody myšlení jednotlivce – tedy faktoru, který byl právě v neevropských zemích velmi nedostatkový.

Konkrétní situace v jednotlivých zemích se samozřejmě lišila, ale pro další vývoj mezinárodní situace byl důležitý celkový výsledek. Osvícenství a na něj navazující modernizace a průmyslová revoluce zásadně změnily poměr sil mezi jednotlivými státy a kulturními okruhy. Západ, představovaný skupinou evropských zemí, se naučil násobit své bohatství, které stále méně pocházelo z těžby surovin, nebo jednoduché zemědělské práce. Díky velkému loďstvu a vyspělé logistice si také vytvořil schopnost projektovat svou sílu daleko od mateřských zemí. Z hlediska obchodu i válčení se svět zmenšoval a stále větší díl planety se dostával pod přímý vliv Západu. Nastával věk impérií.

Vztahy mezi západním centrem a světovou periferií na sebe nejčastěji braly podobu koloniálního zřízení. Metropole vysílala své obchodníky, úředníky a vojáky, kteří drasticky měnili podobu tradičních společností, s nimiž se dostali do styku. Úroveň takto ovládaných zemí byla velmi různá. Někdy šlo o společenství na velmi nízké úrovni vývoje, jindy šlo o vyspělé tradiční civilizace, které pouze neměly dostatečnou (vojenskou) sílu k tomu, aby se ubránily vlivu agresivních evropských mocností. Také úroveň závislosti na metropoli byla velmi různá. Přísně vzato se pojmem kolonialismus označuje systém, kdy byly na cizím území vytvářeny kolonie, spravované přistěhovalci a úředníky, vyslanými z metropolí.

Nástup osvícenství a všechny s ním uvedené změny vytvářely tlak i na carskou říši. Díky svým rostoucím kontaktům s civilizovaným světem si ruské elity čím dál intenzivněji uvědomovaly, že na západ od jejich hranic existují a rozvíjejí se společenství, která disponují pokročilejší vědou a technikou, a proto dokáží se svými zdroji hospodařit mnohem intenzivněji, efektivněji, chcete-li racionálněji. Na pořad dne se dostala otázka, jak si přisvojit plody evropské vědy a kultury a zda je taková percepce možná při zachování dosavadního způsobu správy ruské společnosti, zajišťující ruským elitám pohodlný život na úkor svých poddaných a nově podrobených zemí. Budiž řečeno, že podobně kořistnický způsob akumulace bohatství byl obvyklý i v řadě jiných zemí, ty nejvyspělejší nevyjímaje. Zároveň ale v takových zemích vidíme zásadní kritiku podobných způsobů. Kritiku, která byla přijímána velkou částí společnosti a která nakonec vedla k tomu podstatnému. Tedy k (postupné) změně kořistnické akumulace na takové ekonomické modely, které umožňují generování bohatství díky využití vyspělé vědy a techniky, díky vnitřní a nikoli jenom vnější expanzi. K poznání, že nejrozumnější a také nejefektivnější způsob tvorby společenského bohatství má být založen spíše na aktivitách svobodného, vzdělaného a zabezpečeného jednotlivce (tato adjektiva jsou samozřejmě relativní a je nutné je vždy chápat ve vztahu k dané době a místu). Tedy nikoli na pasivních a závislých masách, podřízených vůli panovníka a úzkých elit. Tato myšlenka v Rusku nikdy trvale nezvítězila, a proto Rusko ani za několik staletí, přes všechny pokusy o změny systému, přes všechno přírodní bohatství, nedokázalo Evropu (Západ) dohnat.

Rusko a Evropa

Nejrychlejším způsobem, jak si osvojit „know-how“ vyspělejších společností, bylo otevření Ruska cizincům, pro které velkoknížecí a později carský dvůr vytvářel tzv. svobody, tedy obchodní stanice a sídla, v nichž mohli cizinci žít do jisté míry mimo právní a kulturní systém Ruska. Jejich postavení se v čase měnilo, ale obvykle mohli svobodně vyznávat své náboženství, samostatně spravovat své záležitosti a volně provozovat obchod, nebo jiné živnosti. První taková tzv. německá „sloboda“ je doložena za vlády Vasilije III. v Moskvě a její zánik je spojován s vypleněním Moskvy krymským chánem Devletem v roce 1571.

Cizinci se do Moskvy a dalších ruských měst dostávali jako obchodníci, důstojníci, nebo odborníci se znalostmi potřebnými pro rozvoj ruské společnosti. Významnou složkou byli i zajatci, kteří byli nuceni pracovat pro ruský stát. A samozřejmě mezi nimi nechyběli ani dobrodruzi, kteří skutečné znalosti a schopnosti nahrazovali drzostí a vlastně nebyli ničím víc než podvodníky. Přesto je přínos „inozemců“ pro modernizaci Ruska neoddiskutovatelný. Velkým přívržencem posilování vlivu cizinců byli Boris Godunov a Petr Veliký. Kateřina II. pak iniciovala přímo mírovou invazi, když za účelem kolonizace Novoruska^13 a Povolží povolala velké množství cizinců. Usadily se zde i komunity německé Brüdergemeinde, hlásící se k odkazu české Jednoty bratrské.14 Jejich městečka a vesnice se na ruském venkově vyjímaly jako ostrůvky vyšší civilizace a i podle ruských historiografů se tito cizinci (Němci) od Rusů odlišovali svou rozvahou, střízlivostí, pracovitostí a slušností. Tedy projevy obyčejné západní sekulární humanity.

Kolem cizinců se v ruských městech přirozeně formovala vrstva europeizovaných Rusů, kteří pak žili rozkročeni mezi ruskou a západní kulturou – se všemi z toho plynoucími výhodami a problémy.

Modernizace a osvícenství

Při pohledu na rozvoj evropských společností vidíme, že osvícenství bylo úzce spojené s modernizací, která využívá jeho schopnost vše zpochybňovat, zkoumat a nacházet odpovědi, založené na vědecké metodě. Jinými slovy pozitivní změny v kultuře, morálce, ve filozofii a vědě a také rozvoj technologií a ekonomický pokrok se vzájemně posilují a podmiňují, aby v delším historickém období vytvořily velmi úspěšný civilizační model Západu. V případě Ruska to ovšem platí jen v omezené míře. Rusko se, na rozdíl od Západu, pokoušelo a koneckonců se stále pokouší, importovat modernitu, ale bojí se přitom procházet testem zpochybňování a diskuse.

Modernizací tedy v ruském případě rozumíme vědomé přebírání (západních) vzorů v technice a ve výrobě, popřípadě (v míře mnohem menší) i v organizaci společnosti. Potřebu modernizace, minimálně v oblasti vojenství a těžkého průmyslu, si lepší část ruských elit uvědomovala vždy a opakovaně se snažila do Ruska naroubovat co nejvíce evropských vzorů. Mnohé tyto projekty byly úspěšné. Ovšem pokusy o hlubokou modernizaci Ruska opakovaně narážely na neschopnost přijmout základní koncept osvícenství. Koncept, jehož základem je právo a povinnost diskuse, neustálého zpochybňování dogmat a pravidel a jejich verifikace z pohledu prospěchu společnosti a zlepšování podmínek života společnosti. S touto myšlenkou ruské elity koketovaly a občas ji napodobovaly, ale nikdy ji skutečně nepřijaly, protože by nutně ohrozila jejich způsob pohodlného života, založeného na ovládání pasivní většiny společnosti. V ruském myšlení dodnes existuje celá řada témat, která jsou vyjmuta z prostoru povolené diskuse. Jmenujme například roli silného státu jako garanta přežití společnosti.

Za prvního a největšího modernizátora Ruska je obecně považován Petr I. – i když existuje řada prací, které upozorňují na skutečnost, že moskevští vládcové se zajímali o různé technické výdobytky už mnohem dříve. Jenom v tom nebyli důslední a výsledky jejich snažení měly jen epizodický charakter.

Vnitřní problémy a vnější růst Ruska

Střídání období zájmu a opomíjení, které Rusko projevovalo ve vztahu ke Kavkazu až do konce 18. století lépe pochopíme, když si připomeneme období zmatků a státních převratů, které následovalo po smrti Petra I. Tento velký panovník zásadním způsobem ovlivnil vývoj ruské říše, v mnoha oblastech ji modernizoval, dosáhl zásadních vojenských vítězství. Ovšem v jedné z oblastí, podle dobových měřítek zásadní, zcela selhal. Nezanechal totiž nezpochybnitelného, tedy přímého a mužského, dědice, který by mohl nejen převzít vládu nad říší, ale především by pokračoval v otcově díle modernizace země. Po smrti Petra I. se tak v letech 1725 až 1741 na ruském trůnu vystřídalo pět panovníků. Teprve s nástupem Alžběty Petrovny nastává jakési období stabilizace, které umožňuje dál posilovat velmocenskou pozici Ruska – když ne ve smyslu modernizace, pak zcela určitě ve smyslu teritoriální expanze a posilování vojenské moci země.

Přirozeným následníkem Petra I. byl jeho nejstarší syn Alexej Petrovič, narozený 20. listopadu 1690. Vztahy mezi otcem a synem byly velmi napjaté, mimo jiné proto, že car v roce 1696 zapudil svou manželku a Alexejovu matku Jevdokii Lopuchinu a donutil ji vstoupit do kláštera. Carevič byl roku 1703 povolán do armády a později mu bylo přikázáno podílet se na řadě projektů, nicméně otcovo uznání si nezískal. V roce 1711 byl proti své vůli oženěn s princeznou Charlotou Brunswick-Wolfenbüttel, ovšem svazek byl podle svědectví současníků nešťastný. Manželé přesto zplodili dvě děti, včetně budoucího cara Petra II. Po smrti carevičovy manželky v říjnu 1715 se prohloubil rozkol mezi carem a následníkem trůnu do té míry, že Alexej Petrovič v září 1716 uprchl před nevolí svého otce do ciziny a hledal exil u svého švagra, římského císaře a českého krále Karla VI. To byla pro Petra I. nepředstavitelná urážka, která patrně zakalila jeho zdravý úsudek a vyvolala v něm běsy, připomínající Ivana IV. Aby vylákal careviče k návratu domů, zavázal se, že mu po příjezdu do vlasti odpustí, nijak ho nepotrestá, bude ho milovat jako syna a nechá ho v klidu žít na jeho statcích. Místo toho byl mladík po svém návratu do Moskvy 31. ledna 1717 zatčen, vyšetřován a podroben tortuře za účelem prokázání zrady. Carevič zemřel 19. června 1717 ve vězení na následky mučení.

Další Petrovi synové zemřeli brzy po narození, nejdelší život byl dopřán Petru Petroviči, který zemřel v dubnu 1719 ve věku tří a půl let. Car tak zůstal bez přirozeného dědice a v roce 1722 vydal nařízení, podle něhož nemusel být následníkem trůnu jmenován nejbližší mužský příbuzný vládnoucího imperátora, ale jakýkoli člověk, kterého shledal vhodným panující car.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kavkazská tragédie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.