Lucia Olrinková

Plakať som si zakázala

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Lucia Olrinková, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2019
Design © Marta Blehová, 2019
774. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0452-7 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0453-4 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0454-1 (ePub)

„Tak, slečna, povedzte nám teraz niečo o sebe,“ vyzve ma chlap dobre po päťdesiatke, majiteľ firmy, v ktorej som práve na pracovnom pohovore. Vedľa neho sedí vysoký chlapík s prešedivenými vlasmi, zástupca agentúry, ktorá túto pracovnú ponuku sprostredkúva.

„Mám dvadsaťpäť rokov, som slobodná a bezdetná. Šesť rokov som žila v zahraničí, najprv v Nemecku, potom v Anglicku a nakoniec v Taliansku. Nemčinu, angličtinu a taliančinu ovládam slovom aj písmom. Mám prirodzený obchodný inštinkt. Som komunikatívna a flexibilná,“ chrlím zo seba tak sebavedome, ako to len viem.

„Prečo si myslíte, že sa na túto prácu hodíte?“ hodí do pľacu ten prešedivený a letmo sa mi pozrie do výstrihu. O áno, zlato, sú pravé, sú také pravé ako tie tvoje hodinky TagHeuer, čo máš na ruke!

„Ako som už povedala, čo sa týka jazykových zdatností, nemám žiadnu bariéru. A obchodného ducha mám v krvi. Viem, čo chcem – a za tým si idem,“ zadívam sa na oboch svojimi zelenými očami.

„Nemáte vysokú školu,“ podotkne opäť dlháň šedivý. Tú nepotrebujem, uživím sa aj bez nej!

„Nie, mojou prioritou bolo naučiť sa reči a tie sa najlepšie a najrýchlejšie naučíte vonku. Nepotrebujem nato titul.“

„Ste veľmi sebavedomá,“ uzná majiteľ firmy.

„Áno, myslím, že v biznise človek musí byť sebavedomý a stáť si za svojím.“

Uznanlivo kývne hlavou a zdvihne jedno obočie. Jedna nula pre mňa!

„A čo vaše hobby?“ opäť majiteľ.

„Mám rada módu, nákupy a zábavu,“ provokačne zdvihnem obočie tentoraz ja.

Obidvaja sa letmo pousmejú.

„Máte veľmi zaujímavé meno. Rosie, to je na Slovensku netradičné.“

„Áno,“ prikývnem a zazubím sa. Len sa nepýtaj, ako som k nemu prišla. Na túto tému som obzvlášť háklivá.

„V poriadku, myslím, že máme všetko, čo sme chceli vedieť. O výsledku vás budeme v krátkom čase informovať.“

Všetci traja sa postavíme. „Ďakujem za váš čas, páni. Dovidenia!“ rázne obidvom stisnem ruku a hodím na nich hollywoodsky úsmev. Zvrtnem sa na podpätku a rafinovane vlniac bokmi odkráčam preč.

Nasadnem do svojho Mercedesu a odídem. No tak, páni, neváhajte. Viem, že ma tam chcete a žiadnu lepšiu nenájdete.

Prídem do svojho bytu. Bývam tu asi tri mesiace. Delím sa oň so svojou najlepšou kamarátkou Erikou. Je to nový moderný trojizbák v pokojnej štvrti, kde sa v blízkom okolí nachádza všetko, čo mladé baby potrebujú k životu, a to talianska reštaurácia, posilňovňa, kozmetický salón a nechtový dizajn.

„Čau, zlato, tak ako to išlo?“ kričí na mňa Erika z kuchyne.

„No, vcelku to šlo. Myslím, že ich trochu zaskočila suma, ktorú som si povedala. Ale nemakala som tvrdo šesť rokov vonku, aby som tu teraz robila za nejakú almužnu. Ak si niekto myslí, že budem robiť za pár stoviek, tak je na omyle.“

„Mojito?“ zakričí z kuchyne.

„Virgin, prosím! Možno ešte pôjdem autom.“

S Erikou sme kamarátky už od základnej školy. Učenie a škola boli pre nás za trest. S priemernými známkami sme prešli gymplom a nevedeli sa dočkať, až zmaturujeme. Nechceli sme ísť na výšku. Chceli sme okúsiť svet za hranicami a ukázať všetkým, ktorí tvrdili, že z nás bez školy nič nebude, že to ide aj bez nej. A tak sme sa po šiestich ťažko oddretých rokoch v zahraničí vrátili späť. Ja na krásnom červenom Mercedese, Erika na čiernej kabrio audine. Milujeme módu a značkové handry. A dovoliť si to môžeme len preto, že sme tvrdo pracovali. Nikto nám nič nedaroval a nedal zadarmo, všetko sme si poctivo vydreli. Začiatky v Nemecku boli také hrozné, že keď si na ne spomeniem, na tele mi naskakuje husia koža. Boli dni, keď sme nemali ani na jedlo. Tisli sme sa v maličkej garsónke a spávali spolu na rozkladacom gauči. Bývali sme v ošarpanej štvrti na okraji mesta, kde žilo aj plno Afgancov, Turkov a Rumunov. Mali sme devätnásť a obe sme boli neskúsené, ustráchané a dokonca sme nevedeli ani poriadne reč. Začínali sme v podstate úplne od nuly vo veľkej závodnej kuchyni ako pomocné sily. Umývali sme riady, čistili zeleninu a museli sme aj umývať hajzle. Nenávidela som to. Ruky sme mali od saponátov vyžraté až po lakte. Šéfoval nám hnusný Albánec, ktorý nám veľmi rád dával najavo, že sme špiny z Ostbloku. Lebo Albánsko je najzápadnejší štát Európy, mala som vždy na mysli, keď som ho videla. Po troch mesiacoch som stretla chlapa, na ktorého by som najradšej zabudla. Ale pomohol nám a našiel nám prácu v jednom Gasthoffe. Nemecky sme už celkom komunikovali, a tak nás zamestnali ako čašníčky. Pomohol nám presťahovať sa. Našli sme si pekný jednoizbák v pokojnej a omnoho bezpečnejšej štvrti. Nechcem myslieť na Nemecko, bolo to jedno z najťažších období v mojom živote. Ten chlap mi tak neskutočne ublížil, že som mala pocit, že ma pitvú zaživa. Áno, to je tá úžasná láska, po ktorej tak všetky túžia, no ja sa jej vyhýbam, ako sa len dá. Chlapi mi slúžia iba na sex. Žiadnych citov sa odo mňa nedočkajú. Ja si teraz proste užívam život. Mám rada zábavu, nákupy a nezáväzný sex!

Aby som si to všetko mohla aj naďalej dovoliť, musím si nájsť dobre platenú prácu. Najlepšie tú, o ktorú som sa uchádzala pred chvíľou. „Samostatný manažér pre zahraničný obchod“, áno, to je presne to, čo chcem. Byť samostatná. Nebudem predsa nikomu robiť asistentku a variť kávu. Káv som sa za tých šesť rokov navarila až-až.

„Páči sa, jedno virgin mojitko!“ vyruší ma z myšlienok Erika a podá mi drink.

„Grazie,“ vďačne sa na ňu usmejem.

„Zlato, mám pre teba veľké prekvapenie!“ zvolá nadšene.

„Vážne? Tak sem s ním!“

„Neuveríš, mám lístky na Bratislavské módne dni!“

„Aááá,“ zvolám nadšene a Erika sa ku mne pridá. „To sa ti ako podarilo?! Tá akcia je už budúci víkend!“

„No pamätáš, ako som ti spomínala toho chlapa, čo som pretiahla minulý víkend? Tak od neho ich mám!“ zaraduje sa víťazne.

„Ty jedna zlatokopecká mrška!“ pohrozím jej. „Pretiahla si ty jeho, alebo on teba?“ zisťujem a popritom si nadšene prezerám tie pozvánky.

„No asi tak nejako vzájomne,“ zazubí sa. „Ale ukázalo sa, že je veľmi solventný a vplyvný. A keď mi ich už daroval, tak to nezober!“

Skvelé, veľmi som túžila zúčastniť sa na nejakej módnej prehliadke. Vždy sa mi práca slovenských návrhárov páčila, ale zo zahraničia som sa kvôli robote nemala šancu na také niečo dostať. A teraz – hľa! Erika je zlatá baba, mám ju veľmi rada, je ako moje dvojča. Je ako sestra, ktorú som nemala. Vďaka nej som tam, kde som. Stála pri mne v tých najťažších chvíľach a vždy mi bola oporou. Som jej za to veľmi vďačná. Na to, aký mala neľahký život, je to veľká bojovníčka a len tak sa niečoho nezľakne. Keď bola ešte malé bábo, mama sa jej vzdala, odišla so svojím milencom niekam do Ameriky a Eriku vychovávala babka. Otca nepozná. Myslím, že ho nepozná ani jej matka. Viem, ako vždy trpela, keď ju babka nútila chodiť do kostola. Zakazovala jej nosiť minisukne a tričká nad pupok. Odchod zo Slovenska bol do istej miery pre ňu vyslobodením. Priestor pre nový začiatok.

O pár dní neskôr sedím na balkóne, vychutnávam si cigu a chytám teplé slnečné lúče, keď mi zazvoní mobil.

„Prosím?“

„Zdravím, slečna, tu Fischer z firmy Fischer Company.“

Dopekla, to je tá firma, kde som bola na pohovore!

„S radosťou vám oznamujem, že ste to miesto získali.“

Aleluja! No pozrime sa! Ja som to tušila!

„Skutočne? To je skvelá správa!“ zahrám formálne zaradovanie.

„Mohli by ste sa zastaviť do konca mesiaca podpísať papiere? Prvého júna vás budeme očakávať.“

Jasné, šéfinko, bude mi potešením!

„Samozrejme, pán Fischer. To nebude problém, teším sa.“

Zbožňujem, keď mi veci vychádzajú tak, ako chcem. To chce oslavu! Idem do kuchyne a urobím si poriadneho bavoráka. Buchnú dvere, Erika prišla domov.

„Čau, cica, dáš si bavoráka?“

„Áno, prosím, sprav mi a poriadneho! Dnes som mala hrozný deň!“

„Čo sa stalo? Niečo v práci?“ Podám jej drink so slamkou a ona jedným cucnutím stiahne takmer pol pohára.

„Ach, áno, v práci. Máme mať audit a všetci sú teraz z toho hotoví. Šéf chodí nasratý a všetkých stresuje. Hrozné.“

Erika pracuje ako osobná asistentka generálneho riaditeľa a HR manažér vo firme, ktorá robí a predáva niečo ako manipulačnú techniku a regálové systémy. Dcérska firma nejakej nemeckej firmy. Skvelá pozícia za nechutné prachy. Toto Erike vyšlo, strašne ten job chcela. Ale veď kto by jej odolal? Blonďavá hriva zhustená nadrobenými prameňmi vlasov, modré očiská, malý noštek, masívne pery vyplnené žiarivým úsmevom. No a postava? Útla, štíhla, s peknými trojkami a chutným zadkom do dvoch dlaní.

„A navyše som totálne nevyspatá,“ ukáže medzi svoje nohy. „Musím si dať pauzu so sexom. Ten chlap by vládal trtkať celú noc. Niežeby ma to nebavilo, ale skôr mám takéto nočné radšej cez víkend, a nie, keď sa ráno musí vstávať do práce.“

„A koľko má ten tvoj nabiják rokov?“

„Čo ja viem, asi tak do štyridsať?“ mykne plecami.

„Posledné tri týždne si skoro v kuse s ním, spíš s ním, a nevieš koľko má rokov?“

„Nezaujíma ma jeho vek, stačí mi to, že je výkonný v posteli a že má prachy a je na úrovni,“ žmurkne na mňa.

„No ale aj ja sa ti musím s niečím pochváliť! Dostala som to pracovné miesto!“ víťazoslávne sa zazubím.

„Zlato, to je skvelé!“ zavýska Erika a nadšene ma objíme. „Blahoželám! Strašne ti to prajem, láska! To je úžasné!“

„Áno, je, veľmi sa teším!“

„Opäť máme príležitosť ísť na poriadnu žúrku!“ zaraduje sa.

„Tomu ver, moja, poriadne to oslávime!“

Prejde pár dní a s Erikou si vychutnávame módnu udalosť roka. Vždy som túžila zúčastniť sa na tejto show a vďaka Erike sa mi to podarilo. Nastajlovali sme sa do najlepších handier. Ja som zvolila bielo-červené minišaty od Gucciho, ktoré som si kúpila v Miláne. Bol to jeden z tých úžasných víkendov, ešte kým sme boli v Taliansku, keď nás Roberto, syn majiteľa hotela, v ktorom sme pracovali, zobral na tri dni do Milána. S Erikou sme sa vtedy teda riadne vybláznili, čo sa týka nakupovania. Erika s Robertom vtedy chodila, teda ak sa to tak dá nazvať. Spávali spolu, to je asi omnoho presnejšie pomenovanie. Vďaka Robertovi sme sa dostali aj na jednu módnu prehliadku v Ríme. Bola to prehliadka mladých talentov, začínajúcich návrhárov – a teda, že nám vyrazili dych. Tam som si kúpila aj tmavomodrú kabelku so strapcami, ktorú som zvolila na dnešok.

Módna show v hlavnom meste predčila moje očakávania a podľa toho, ako sa tvári Erika, tak aj jej. Vidieť prácu Pištejovej, Vrzalu, Jurčenko a iných bol hotový zážitok. Po prehliadke stojíme pri stoloch s občerstvením, keď Erike zazvoní mobil.

„No pozrime sa, už volá. Prepáč, zlato, idem to vybaviť,“ zagúľa očami a poberie sa preč od ruchu.

Kým tam stojím a prezerám si outfity žien naokolo mňa, pristaví sa pri mne chalan asi v mojom veku. Brunet s prehadzovacou ofinou a s tvárou starostlivo prekrytou mejkapom.

„Prepáč, ale nemôžem odtrhnúť oči od tvojej kabelky,“ povie hlasom, ktorým mi dá na vedomie, že sa mu páčia chlapské zadky.

„Ďakujem. Kúpila som ju v Taliansku na jednej prehliadke tvorby mladých návrhárov,“ milo sa usmejem.

„Oh, to je úžasné! Páni, na takú prehliadku sa dostať! Prepáč, ani som sa nepredstavil, ja som Dante,“ podá mi ruku a mľandravo mi ju stisne.

Jeho zženštený prejav sa mi páči.

„Ja som Rosie, teší ma,“ nenútene sa usmejem.

„To je veľmi pekné a zaujímavé meno, presne tak ako tvoj styling,“ obzrie si ma od hlavy po päty.

„Ďakujem. Zaujímaš sa o módu?“ spýtam sa v snahe rozviť náš dialóg.

„Samozrejme, ja som vlastne začínajúci návrhár, teda ak sa to tak dá nazvať.“

„Vážne? To je skvelé!“

„Áno, ale ako vravím, len začínam a preraziť v našej brandži je v skutku ťažké. Ale táto akcia je skvelá na zozbieranie nových kontaktov.“

„A čomu sa konkrétne venuješ? Kabelkám, doplnkom?“ so záujmom vyzvedám.

„Nie, mám takú malú krajčírsku dielňu a venujem sa šatám. Veď ak budeš niekedy niečo potrebovať, daj vedieť,“ zazubí sa dokonalým chrupom a podá mi vizitku.

„Úžasné, budem to mať na pamäti!“

Po chvíľke sa k nám pridá aj Erika, no dlho sa pri nás nezdrží, keďže po ňu prišiel ten jej fešák. A tak sa v dobrej nálade poberiem domov sama. Mala by som si nájsť niekoho na trávenie dlhých chvíľ. Naposledy som takého „kamaráta“ mala v Taliansku. Zlatý Giusseppe, presne vedel, ako to mám rada, a nič viac neočakával. Okrem toho, že bol obstojný v posteli, sa s ním dalo aj skvele pokecať. Bože, je to už skoro päť mesiacov, čo som nemala chlapa. Musím s tým niečo urobiť, lebo sa to začne na mne negatívne prejavovať.

Nastal deň môjho nástupu do novej práce. Obliekla som si sivú puzdrovú sukňu, k nej fialovú blúzku s nápadným výstrihom a k tomu lodičky s odhalenou špicou. Tie pohľady zamestnancov, ktorí ma stretali na chodbe, keď som šla za svojím novým šéfom do kancelárie, mi len potvrdili, že vyzerám naozaj dobre. O áno, chlapci, ja som vaša nová sexi kolegyňa. Šéf ma vrúcne privíta a odprevadí ma do mojej kancelárie. Skvelé! Kancel iba pre mňa! Spokojne sa usmejem. Potom ma zoberie na exkurziu po firme. V tejto firme, ako som zistila, pracujú hlavne muži. Postaršie ženy som zatiaľ videla iba na účtovnom oddelení. Chlapom väčšinou zo mňa padala sánka, keď ma uvideli. Áno, presne takto to má byť, takto presne pôsobím na mužov. Trochu zarazená zostanem, keď zistím, že tu pracujú zrejme len nefajčiari, keďže miesto na fajčenie, len jedno, je až úplne vzadu za výrobnou halou. Buď sa budem tváriť, že som nefajčiar, alebo tam sem-tam na tajnáša zájdem a doplním obvyklú dávku nikotínu. Šéf mi celý čas nadšene rozpráva, čo sa kde vyrába, čo sa ako robí, aké majú technológie a podobne, až z toho mám pekný guláš a po pár minútach som v jeho slovách totálne stratená. Budem obchodovať s nerezovými nádobami. Dúfam, že mi dajú ešte nejaké hlbšie školenie, lebo o týchto veciach nemám ani šajnu. Po vyše dvoch hodinách chodenia po firme a zoznamovania sa prídem konečne do kancelárie a s povzdychom si sadnem.

Krátko nato sa ozve zaklopanie, dovnútra vstúpi útla blondínka s anjelskou tváričkou a nežným hláskom na mňa prehovorí.

„Dobrý deň, ja som Nikola, som recepčná a zároveň sekretárka pre všetkých vedúcich, takže ak budete niečo potrebovať, tak mi dajte, prosím, vedieť. Neprosíte si nejakú vodu alebo kávu?“

„Teší ma, ja som Rosie, ďakujem, vodu by som si dala. A kávu... vedeli by ste mi urobiť latte?“

„Samozrejme!“

„Skvelé, tak vás jedno poprosím,“ zazubím sa na ňu. Kávu určite potrebujem a rada by som si dala k nej aj cigu, ale dnes si ju musím odpustiť, keďže chcem aspoň trochu zapadnúť medzi ostatných nefajčiarov.

Po chvíli sa vráti Nikol s kávou a vodou, a hneď po nej sa do kanclu dovalí aj nejaký chlap tak okolo štyridsať, v okuliaroch a umastených vlasoch. Predstaví sa ako Karol – firemný admin a na stôl mi položí laptop.

„Takže, slečna, toto je váš firemný laptop. Už vám funguje aj e-mailová adresa a myslím, že tam máte všetko, čo potrebujete – vrátane nášho firemného softvéru, v ktorom sa ešte musíte zaškoliť. Navrhol som pánovi Fischerovi, že školenie by mohlo prebehnúť počas nasledujúcich dvoch dní, a on súhlasil,“ povie monotónne a vyčerpávajúco.

„V poriadku, nemám prečo namietať,“ zdvorilo sa usmejem.

Nasledujúce dva dni trčím v zasadačke a školím sa, ako pracovať vo firemnom systéme. Ako potvrdzovať objednávky, ako naceňovať produkty, ako urobiť faktúru a dodací list a desiatky ďalších vecí, ktoré by sa mi mohli pri mojej práci hodiť. Druhý deň je už kritický, mám z admina hlavu ako melón, doslova sa teším na fajront a som rada, že je piatok a že zajtra ideme s celou partiou na párty osláviť moje prijatie do práce. Keď som už na odchode, zastaví ma na chodbe šéf.

„Oh, Rosie, dobre, že vás vidím! Poďte, predstavím vás synovi!“

Čože? Synovi? On má syna? Ten tu tiež pracuje?

Vojdeme na oddelenie vývoja, kde sedia štyria chlapi. Traja na mňa civejú, akoby pozerali na spasenie, nič nové, ale ten štvrtý, najmladší, sa k nám ani len neotočil. Podídeme k nemu.

„Filip, chcem ti predstaviť našu novú manažérku pre zahraničný obchod,“ osloví ho jeho otec. Mladý Fischer neochotne vstane, asi na pikosekundu sa mi pozrie do tváre, potom sa rýchlo pozrie na otca, nútene mi potrasie rukou a zamrmle:

„Fischer.“

„Rosie,“ automaticky sa usmejem, no on sa na mňa ani len nepozrie a tvári sa úplne nezúčastnene. Jeho čokoládové oči behajú po zemi a do čela mu padajú strapaté bledohnedé vlasy.

Tento prístup ma zarazí. Takto na mňa chlapi predsa nereagujú!

„Filip je náš technológ, pracuje tu takmer päť rokov, takže po technickej stránke toho vie dosť. O našich produktoch vás zaučí on.“ Len čo to dopovie, Filip na svojho otca prekvapene pozrie a potom na neho škaredo zazrie.

„Filip, zaučíš Rosie. Od pondelka,“ povie šéf direktívne.

Filip sa zamračí, ruky si strčí do vreciek na džínsoch a mykne plecami.

Celú cestu domov a dokonca aj potom, ako fajčím doma na balkóne, mi nedá nemyslieť na mladého Fischera a jeho otrasné správanie. Namrzený, urazený a zdutý šéfinkov synáčik. Len som do tej kancelárie vstúpila, a už mu niečo vadilo. To ako mi neochotne podal ruku a ako sa na mňa ani len nepozrel! Na mňa sa muži predsa radi pozerajú! Bude to zrejme typický namyslený synáčik z bohatej rodiny, ktorému nie je nič dobré. Potrebujem sa odreagovať, a keďže momentálne nemám nijakého „kamaráta“, ktorý by mi tieto myšlienky vytriasol z hlavy, zájdem do posilky. Potrebujem sa fyzicky zničiť.

Dopekla, ten foter sa načisto zbláznil! Prijať k nám do firmy takúto pipenku? Reči možno vie, veď keď bola celé roky vonku, aby nie, ale nemá nijakú vysokú školu! Má vôbec šajnu, ako sa robí obchod?

U fotra zase zaúradoval testosterón a prijal sem pipku, ktorá len dobre vyzerá. Až to zistí mama, bude naštvaná. Ona tento typ žien nemusí a ja takisto. Je to typická zlatokopka, ktorá sa rada oblieka do drahých handier, nosí štekle a vyváža sa na Mercedese. Určite má alebo hľadá niekoho, kto bude môcť jej vysoký štandard platiť. A ja teraz vďaka fotrovi budem túto sliepku niekoľko dní zaúčať. Fakt skvelé! Akoby som nemal dosť svojej roboty. Mal by som zavolať Kristíne, tak veľmi mi chýba! A to je preč len tri týždne, čo si tu bez nej počnem až do septembra?

„Videli ste tú novú kosť?“ preruší tok mojich myšlienok Igor.

„Tentoraz to tatkovi vyšlo Filip! Urobiť nám radosť a prijať sem takú jebačku!“ zahlási Martin.

„Utrite si sliny, chlapi, tá bude moja!“ zastrája sa Miňo.

Miňo je miestny Casanova a doteraz každá pipenka, čo sem prišla hoci len na brigádu, skončila v jeho posteli. Je to ten typický modrooký frajer, z ktorého sú baby paf. Všetky tie husi mu padli do pasce. Vyspal sa s nimi a nechal ich tak. A ony hlupane si mysleli, že to bude pokračovať ďalej. A táto nová bude zrejme ďalšia v poradí.

Konečne prišla sobota večer. Ide sa na párty do jedného klubu v hlavnom meste! Zbožňujem párty!

Obliekla som si ružové minišaty s čipkou, vyžehlila hrivu a svojej tvári som dopriala výrazný mejkap.

Erika vyzerá tiež neodolateľne. Biele krátke šaty s modrými pásikmi, výrazné modré očiská a lesklé pery. Dnes večer to proste roztočíme! Podám Erike mojito a schuti si odpijeme. Zrazu zazvoní zvonček. Do bytu sa dovalí zvyšok našej partie. Aďa, Erikina kolegyňa, zlatá baba s ohnivými vlasmi a skvelá párty-žena, ktorá nikdy nepokazí zábavu a je za každú srandu. Tono, alias Antony, urastený brunet, bláznivý chalan a náš bývalý spolužiak z gympla. Dobrák, ale trochu viac posadnutý sexom. Máloktorá mu stíha. No a našu slávnu šesticu uzatvárajú Adam a Lukáš. Sú to Erikini bratranci z tretieho kolena či čo, ale sú to skvelí šoumeni, milujú zábavu, ženy a rýchle autá. Chalani automaticky podídu k chladničke a spravia si gin tonic. Správajú sa tu už ako doma. Pamätám si, keď som sa sem nasťahovala a robila kolaudačnú párty, to tu bola pekná divočina. Susedia sa na nás sťažovali a zavolali na nás policajtov kvôli rušeniu nočného kľudu. Odvtedy sa radšej chodíme blázniť niekam von.

„Ženy, dnes vyzeráte neodolateľne,“ podíde k nám Adam, mňa a Eriku chytí okolo pása a každej dá pusu na líce.

„Dúfam, že dnes večer sa mi pošťastí, minule to bola strašná slabota,“ zahlási Antony na margo toho, že si na poslednej žúrke nevrzol.

„Okej, ľudia, dopite svoje drinky, taxík je už tu!“ zahlási Aďa a ukáže nám displej svojho mobilu, ktorý zobrazuje, že volá taxikár.

Šupneme to všetci do seba a poberieme sa preč. Len čo prídeme do klubu, usadíme sa k rezervovanému stolu a objednáme si chľast.

„Priatelia, rád by som pripomenul, kvôli čomu sme sem prišli,“ prednesie s vážnosťou Lukáš a držiac svoj pohárik sa postaví.

„Dnes sme prišli osláviť Rosieno získanie skvelého pracovného fleku! Rosie, nech sa ti darí!“ zdvihne svoj pohárik Kapitána Morgana a ostatní sa pridajú.

„Na zdravie, Rosie!“ zvolajú hromadne a pripijú si so mnou. Každý ma obdaruje bozkom na líce.

„Ďakujem, decká! Ste zlatí!“

„Fajn, formality máme za sebou, takže ja si idem po svojom!“ darebácky sa uškrnie Antony a všetci vieme, že tým myslí lov na nejakú peknú pipku.

Adam s Lukášom idú zobrať ďalšiu rundu. Začnem sa obzerať po podniku a hľadať svoj potenciálny stroj na odstránenie prebytočného sexuálneho napätia. Zatiaľ nič moc, ale ešte je skoro, ľudia sem ešte len dochádzajú. Zábava pri našom stole začína pomaly, ale isto gradovať.

„Tak čo, Rosie, našla si už nejakého sexuálneho otroka?“ podrypne Adam.

„Ach nie, ani nehovor, už mi z toho začína hrabať. Ale myslím, že dnes by mohla byť tá noc, keď mi padne nejaký chlap za obeť,“ afektovane si prehrabnem vlasy a poobzerám sa po podniku. Zrazu mi padne do oka barman. Všimla som si ho tu aj minule, ale vtedy to tu bolo natrieskané ľuďmi a takmer nebolo možné sa k baru, kde obsluhuje tento sexi svalovec, dostať.

„Prepáč, zlatko, ale myslím, že som niekoho zazrela. Idem tam.“

„Veľa šťastia, fešanda!“ zaželá mi a odpije si z drinku.

Sadnem si neďaleko miesta, kde obsluhuje môj objekt. Trochu sa nakloním a prezriem si ho od hlavy po päty. Bledé džínsy a vypasované biele tričko, ktoré obkresľuje jeho vypracovanú hruď, bicepsy a véčkový chrbát. Pohľady sa nám stretnú, krátko sa usmeje a blíži sa mojím smerom.

„Čo to bude, slečna?“ spýta sa, keď príde ku mne.

„Mojito, ďakujem.“ Zapichnem pohľad do jeho tmavých očí a zvodne našpúlim pery. Chvíľu mi venuje pozornosť, oči mu zbehnú k môjmu výstrihu a potom začne pripravovať objednaný drink.

Uf, tak s týmto chlapom si viem predstaviť dnešnú noc.

Podá mi nápoj, krátko sa usmeje a zahlási cenu drinku. Podám mu bankovku a nechám mu nadštandardný trinkgeld. Rafinovane si vložím slamku do úst a odsajem si, s očami zavesenými na jeho tvári. Zrazu si ku mne sadne chlapík, podľa výzoru a drevenej angličtiny, s akou na mňa vyrukoval, usudzujem, že je to Talian. Nakoniec sa predstaví ako Frederico.

„Rosie, piacere!“ odpoviem.

Nato mu padne sánka a spýta sa: „Parla italiano?“

„Sí, certo!“ Sebavedome si prehrabnem vlasy. Štve ma, že ma tento nízky Talian otravuje, keď chcem sledovať toho sexi barmana. Tvárim sa nezaujato a nespúšťam oči zo svojho objektu, kým Talian v kuse niečo melie. Vnímam len každé tretie slovo. Barman sa na mňa krátko zapozerá a usmeje sa. Okamžite mu to opätujem.

Hodím na neho zvodný pohľad spod mihalníc, keď vtom k nemu pristúpi nejaká nízka čiernovláska, vlepí mu bozk a zaláskovane ho objíme. Toto už čo je, keď za ním v noci príde frajerka? Skvelé, takže tu strácam čas úplne zbytočne. Prevrátim oči a porozhliadnem sa okolo. Ospravedlním sa Talianovi, že si musím odskočiť, a zmiznem preč. Ako sa tak predieram cez tancujúcich, zbadám Eriku a Aďu v spoločnosti nejakých chalanov. Očividne sa s nimi dobre bavia. Zvrtnem sa na podpätku, vyjdem von z klubu, nedočkavo si zapálim a s chuťou si potiahnem z cigy. Obzriem sa okolo seba, vonku je množstvo ľudí, smejú sa, debatujú, vykrikujú. Prejdem pár metrov, až sa dostanem k tmavej uličke. Obrysy tiel a vzdychy mi dávajú jasne najavo, že si to tam niekto schuti rozdáva. Prejdem ešte kúsok, keď toho chlapa spoznám. Je to Antony. No, aspoňže sa jemu pošťastilo.

Ako tak stojím vonku a fajčím už tretiu cigaretu, moja chuť zabávať sa sa niekam pomaly, ale isto vytráca. Štve ma, že som nedostala toho barmana. Vrátim sa do podniku, ale ľudia z mojej partie sa niekam rozpŕchli a nikoho neviem nájsť. Chvíľu sa obzerám a potom vyjdem von, objednám si taxík a idem domov. Erike napíšem správu, že som už odišla. Ráno sa zobudím tak ako už dávno nie. Žiadna opica ani suchoty. Som svieža a celkom vyspatá. To sa mi po párty už dávno nestalo, teda asi sa mi to nestalo ešte nikdy. Erika prespala u Adi, prišla až poobede, osprchovala sa, nastajlovala a išla za tým svojím obrábačom. Ja som celý deň leňošila a miestami myslela na to, že na druhý deň ma čaká školenie s mladým Fischerom.

Ráno, keď si za pracovným stolom usrkávam z kapučína, čo mi Nikol pripravila, sa vo dverách bez klopania zjaví mladý Fischer. Prekvapene na neho pozriem a on otrávene zamrmle:

„Dobré ráno.“

„Dobré ráno,“ odzdravím. Položí si na stôl svoj laptop a šanón plný papierov a z rohu miestnosti si doteperí ďalšiu stoličku. Ani raz na mňa nepozrie, absolútne sa vyhýba môjmu pohľadu.

Čo je to za povahu? Ak bude stále taký, tak to školenie bude fakt „zábava“.

Zazvoní mu mobil, vzdiali sa a prijme hovor. Ako tam tak stojí otočený chrbtom, začnem si ho obzerať. Podľa toho, ako vyzerá, je vo forme, má udržiavané telo a pekný útly zadok. Polokošeľa od Armaniho, bledé nohavice Hugo Boss a plátenné tenisky Tommy Hilfiger. Ale ten zadok má fakt božský. Zrazu sa nečakane obzrie a venuje mi krátky zamračený pohľad. Jeho tmavé očiská, nad ktorými má hrubý porast obočia, ma prebodnú a opäť sa odvráti.

Namrzene si sadne vedľa mňa, zapne laptop, otvorí zakladač a bez toho, aby na mňa čo i len kútikom oka pozrel, povie: „Budete si aj zapisovať?“

„Samozrejme.“ Vytiahnem notes a zoberiem pero.

„Môžeme si tykať?“ navrhnem mu.

„Fajn,“ odpovie podráždene.

Začne mi vysvetľovať typy nerezových nádob, aké sa u nás vyrábajú, a ja si poslušne zapisujem. Sem-tam na neho pozriem. Oči má zapichnuté do laptopu a neposlušné vlasy mu padajú do čela. Zrazu sa mi do nosa dostane jeho vôňa. Je to netradičná vôňa, viac sladká, no postupne prechádza do príjemnej korenistej s ľahkým podtónom vanilky.

Opäť mu zazvoní mobil. Tentoraz neodíde a telefonuje vedľa mňa. Nenápadne ho pozorujem, ako mu úzke pery menia tvar pri rozprávaní. Má veľmi jebavé ústa, viem si predstaviť, čo všetko by mohol nimi robiť. Pristihne ma, ako mu na ne zízam, a vyšle mi podozrievavý pohľad. Konečne sa mi poriadne pozrie do tváre, premeria si ju a opäť sa odvráti. No, chlapec, tak teba by som si dala ako dnešný dezert, ale bude to s tebou zrejme dosť ťažké, keďže sa stále tváriš, že ti niečo vadí.

Po niekoľkých hodinách počúvania a zapisovania si zistím, že už je čas obeda.

„Je už dvanásť hodín, nejdeme na obed?“ preruším ho.

„Nie, ja chodím na obed až medzi poslednými,“ odpovie chladne.

Tak ja ho zavolám na obed a on ma takto na rovinu pošle do čerta?

„Fajn, tak ja idem, už som hladná.“

„Tak teba dnes zaúča Filip?“ spýta sa ma Nikol pri obede.

„Áno, zaúča.“

„To máš šťastie. Filip je milý, mne tiež vždy ochotne pomohol, hlavne keď som písala nejaký list a potrebovala som pomôcť s technickými výrazmi v angličtine.“

Milý? Filip je milý? Ku mne sa správa, akoby musel byť so mnou za trest! Je to jasné. Niečo mu na mne vadí. Ak k ostatným je milý, tak so mnou má nejaký problém. Som tu sotva týždeň aj s cestou a ešte som sa s ním ani poriadne nerozprávala, dokonca sa na mňa ešte ani poriadne nepozrel!

Keď sa vrátim z obeda, on na obed odchádza. Ja si zatiaľ chytro pozriem e-maily, čo mi prišli, kým som počúvala jeho prednášku o nereze. Zazvoní mi mobil, neznáme číslo.

„Ahoj, Rosie, tu je Dante!“

„Ahoj, odkiaľ máš moje číslo?“

„Našiel som si ťa na Facebooku.“

„Aha,“ usmejem sa.

„Vlastne volám ti, že som dokončil letnú kolekciu.“

„To je skvelé, ale nie je trocha neskoro na to, aby si až teraz dokončil letnú kolekciu?“

„Áno, viem, som niekoľko týždňov v sklze, ale ešte nie je tak neskoro. A dôvod, prečo ti volám, je, že mi tak napadlo, či by si nechcela urobiť modelku, potrebujem tie šaty nafotiť.“

„Modelku? To vážne?“ zacerím sa.

„Áno. Keď som ťa na tej prehliadke zbadal, tak mi hneď napadlo, že ty by si sa hodila na to, aby si prezentovala moju kolekciu.“

Usmejem sa ešte viac. „No bude mi potešením, len vedz, že modelku som nikdy nerobila.“

„Nepochybujem o tom, že to zvládneš! Takže teraz cez víkend?“

„Platí, pošli mi adresu a čas a budem tam,“ zaštebocem.

V dobrej nálade pokračujem v pozeraní pracovných e-mailov, keď sa z obeda vráti Fischer.

Stále v nezmenenej nálade.

„Oh, ty si už tu. Idem si po kávu, neprinesiem aj tebe?“ spýtam sa ho priateľským hlasom.

„Nie, ja kávu nepijem,“ odvrkne.

Prevrátim oči a idem za Nikol, aby mi urobila jedno silné ristretto.

Školenie pokračuje presne tak, ako začalo. Fischer je stále bez nálady, nič viac okrem kecov o produktoch našej firmy nepovie a ja si tie kecy len zapisujem a o ďalšiu konverzáciu sa ani nesnažím. Tesne pred koncom pracovnej doby sa postaví a oznámi mi, že nadnes už končíme a pokračovať budeme zajtra. Bez pozdravu odíde preč.

Bože to je strašný chlap! Ten má ale správanie!

Onedlho to zapichnem aj ja a idem na stretnutie do obľúbenej talianskej reštaurácie, kde ma čakajú Erika a Aďa.

Dopekla, to bol dnes deň. Prečo ju musím zaúčať práve ja? Tá baba nemá ani šajnu o tom, čo sa v tejto firme robí. A to nehovorím o technickej stránke! Som zvedavý, ako sa zatvári zajtra, keď na ňu vytiahnem výkresy. Ako takáto osoba môže robiť u nás obchodnú manažérku? Ten foter je fakt magor, že ju sem prijal. Nechal sa oslepiť jej jebateľnou postavou a zvodným očami. A ja teraz budem musieť nasledujúcich pár dní dýchať ten jej parfum. Tá vôňa ju úplne vystihuje, vonia ako letné noci, ako sladké jahody a kvetiny, ktoré vo mne evokujú jej mladosť, sviežosť a silnú provokáciu. Dopekla, čo je to so mnou?! Musím zavolať Kristíne. Prekliaty časový posun! Teraz bude ešte v nemocnici. Večer s ňou musím skypovať, nerozprával som s ňou už dva dni!

Dobehnem do reštaurácie, kde ma už čakajú Erika a Aďa.

„Čaute, baby! Už ste si objednali?“

„Len chľast!“ povie Erika namosúrene a odpije si z vína.

„Prosím si víno, také, ako má ona,“ poviem čašníkovi a ukážem na Erikin pohár.

„Čo sa deje, zlato? Nejako nie si vo svojej koži?“ spýtam sa Eriky.

„Mala som hrozný deň. Môj šéf je totálny chuj! Vieš, čo mi povedal? Že nezvládam svoju robotu! Zato, že som mu nenapísala jeden list, o ktorom mi ani nepovedal, že chce, aby som ho napísala! On stále tvrdí, že mi to hovoril, ale ja viem, že mi to nevravel! Kretén jeden! Robím svoju robotu perfektne! Bezo mňa by si ani neškrtol, pripravujem mu všetky podklady, píšem všetky oficiálne e-maily, čokoľvek si zmyslí, to vybavím, a on povie, že nezvládam svoju robotu? Debil!“

Naštvane pokrúti hlavou a odpije si.

„No ja som mala tiež hrozný deň, ak ťa to poteší. Nechápem, čo je ten Fischer zač. Celý čas sa tváril naštvane, až priam urazene. Keď som sa snažila o zdvorilý dialóg, úplne ma chladno odbil. Najradšej by som sa vtedy videla vo svojom zadku! To je neskutočné, ja nechápem, čo mu vadí. Kolegyňa vravela, že je veľmi milý, ale ku mne sa správa chladne a hnusne! Za celých tých niekoľko hodín, čo sme vedľa seba sedeli, na mňa pozrel iba dvakrát, aj to takým pohľadom, že si to mohol radšej odpustiť. Hrozné! Pritom všetci ostatní kolegovia po mne slintajú, otáčajú sa, keď idem cez firmu, tak ako aj kopa ostatných chlapov mimo firmy! Dokonca aj Dante Alighieri si ma so záujmom prezeral – a to je gay!“

„Ako vieš, že je gay?“ preruší ma Erika.

„Kto je Dante?“ spýta sa Aďa.

„Dante je jeden chalan, návrhár, ktorého sme stretli v Blave na prehliadke. A ver mi, zlatko, že mal dostatočne zalomené zápästia na to, aby som pochopila, že je gay,“ ukončím svoj vyčerpávajúci prejav a odpijem si z vína. „Mimochodom, keď spomíname Danteho, dnes mi volal a povedal... že by chcel so mnou nafotiť svoju kolekciu!“ zoširoka sa zazubím.

„Neblázni, to akože budeš robiť modelku? A kedy?“ s úžasom sa spýta Aďa.

„Teraz cez víkend!“ zaradujem sa.

„To je skvelé, zlatko!“ zašteboce Erika.

„Nemôžeš ma tam vziať? Prosím!“ prosíka Aďa.

„Jasné, zlato! Pôjdeš aj ty, Erika?“

„Nie, ja už cez víkend niečo mám,“ nadvihne kútiky úst a my pochopíme, že tým myslí víkendový posteľový maratón s tým jej obrábačom.

Na ďalší deň v práci sa ráno zopakuje to isté ako deň predtým. Namosúrený Fischer príde do kanclu, rozloží si laptop, zakladač a začne rozprávať tam, kde včera prestal. Po niekoľkých hodinách nás prepadne jeho otec a celý naradostený oznámi, že zajtra sa tu stavia zástupcovia nejakej talianskej firmy a že je to naša jedinečná príležitosť im naše produkty predstaviť a získať tak nového zákazníka.

„Rosie, zajtra budete mať skvelú príležitosť ukázať, čo vo vás je!“ zazubí sa a zmizne preč.

Doriti! Som tu týždeň aj s cestou, ešte o týchto veciach nemám ani šajnu, a on už chce, aby som excelovala a dojednala nejaký kšeft? Toto sa pre mňa nemusí skončiť dobre. Kľud, veď niečo tým Talianom poviem a pokúsim sa ich ohúriť svojou charizmou a šarmom. Inú možnosť teraz ani nemám.

„Vieš vo svojom počítači otvoriť technické výkresy?“ spýta sa ma Fischer asi hodinu pred koncom pracovnej doby, keď už mám z tých jeho drístov hlavu ako melón a zo všetkých informácií sa mi v hlave urobil riadny guláš.

„Myslím, že áno! Steve Jobs vravel, že v ňom mám všetko, čo potrebujem k práci.“ Snažím sa o humor.

„Kto?“ nechápavo na mňa pozrie.

„Náš admin,“ prevrátim oči, vediac, že sa mi môj pokus o vtip nevydaril.

„Steve Jobs? Ako ti to napadlo?“

„Lebo on dosť podobne chodí ako Steve Jobs,“ vyhlásim s úsmevom.

„Ty si niekedy videla Stevea Jobsa pri chôdzi?“ prehodí sucho.

„Nie, ale videla som o ňom film a ten herec tam mal dosť podobnú chôdzu ako náš admin.“

Pochybovačne zdvihne obočie. „Máš asi dosť bujnú fantáziu.“

To ma vytočí. Čo má stále za problém? Už ma to prestáva baviť!

„A ty zrejme nemáš žiadnu fantáziu,“ poviem nahnevane.

„Prosím?“ pozrie na mňa nečitateľne.

„Čo máš za problém?“ vyletí zo mňa.

„Nemám nijaký problém.“

„Ale áno, máš, veď vidím, že si stále nejaký naštvaný a v zlej nálade!“

„To sa ti iba zdá,“ odvrkne.

Dva razy sa zhlboka nadýchnem a rezignovane vzdychnem. „Fajn.“

„Môžeme sa už pozrieť na tie výkresy?“ nalieha.

„Áno, iste.“

Otvorím súbor, kde sa nachádza asi milión výkresov, jeden z nich otvorí a začne vysvetľovať.

Som už unavená a tie výkresy mi vôbec nič nehovoria.

„Počkaj, veď toto bol priemer, a čo je tento rozmer?“ preruším ho a ukážem na zelenú úsečku.

„To je vonkajší priemer,“ odpovie.

„A čo je potom tento rozmer?“ ukážem na krátku čiarku so šípkou.

„To je hrúbka steny.“

Pretriem si prstami oči a vzdychnem. „Bože, už sa v tom úplne strácam.“

„To sa dalo čakať,“ utrúsi Fischer gúľajúc očami.

„Prosím? Akože prečo?“

„Pretože niekto, kto nemá adekvátne vzdelanie, tomu len tak ľahko neporozumie,“ odvrkne podráždene.

Čo prosím?

„Čo tým chceš povedať, že keď nemám vysokú, tak som sprostá a nepoužiteľná?“

Pozrie sa mi do tváre a pohŕdavo vyštekne: „Neviem, čo si predávala tam vonku,“ ukáže na moje telo a hneď pokračuje, „ale tam zrejme stačilo mať dobrú postavu a afektovaný prejav. No toto je firma, kde potrebujeme odborníkov a znalcov, tu s pekným úsmevom tovar nepredáš!“

Tak toto hovoriť nemal! Vybuchnem ako sopka a začnem zo seba chrliť všetko, čo mi slina na jazyk prinesie.

„Tak toto si prehnal! Nenechám sa od teba urážať! Zato, že dobre vyzerajúca baba ide robiť von, tak už musí byť kurva? Ty nevieš ani hovno o tom, čo je to drieť a makať od rána do večera!

Všetko, čo mám, som si zarobila holými rukami. Nikto mi nikdy nič nedaroval! Ja nie som žiadna zasratá zlatokopka ani nič podobné, jasné? Ale to niekto ako ty nemôže pochopiť!“ Môj hlas nabral tie správne decibely a Fischer na mňa zostal pozerať veľkými očami.

Prudko sa postavím a teatrálne zatvorím laptop, hodím ho do tašky a zahreším.

„Doriti aj s tým!“

Zdrapnem kabelku, zvrtnem sa na podpätku a naštvane odídem preč.

Dopekla, tá je ale temperamentná! Mám mať teraz nebodaj pocit viny zato, že som povedal, čo si myslím? Veď nemá adekvátne vzdelanie a videl som, aká bola v tých výkresoch stratená, tak čo? Dobre, možno som to trochu prehnal tým, ako som jej povedal, že neviem, čo predávala v zahraničí, ale nepôsobí ako neviniatko. Je to sebavedomá, dobre vyzerajúca jebačka, ktorej ide z očí neskutočná provokácia. Radšej sa jej pohľadu vyhýbam. Ale zadok má teda neskutočný, pevný a tak správne vypuklý, a keď príde v nejakej obtiahnutej sukni, tak... dočerta aj s ňou! A nechápem, čo myslela tým, že človek ako ja to nemôže pochopiť. Kašlem na ňu. Uvidíme, ako sa bude tváriť zajtra na tom stretnutí s Talianmi, ako im predstaví naše produkty, keď nevie, kde je sever. Otcovi na tom stretnutí veľmi záleží, viem to, pretože sme do tej firmy posielali už niekoľko ponúk a vždy bezvýsledne. Je to obrovská firma na výrobu mliečnych produktov a nerezových nádob potrebujú kvantum. Čiže ak by sa ten kšeft podaril, tak by tatko skákal od šťastia dva metre. Ale ak sa spolieha na našu sexi obchodnú manažérku, tak zrejme bude veľmi sklamaný, keď zistí, že cicuška je úplne stratená a nevie ani ceknúť. A možno ona konečne pochopí, že na to nemá a vzdá to. Každopádne som veľmi zvedavý na zajtrajšok.

Domov doletím ako fúria. Podídem k chladničke a nalejem si poriadny pohár červeného. Erika sedí na balkóne, ona už naliate má a poťahuje z cigarety.

„Ahoj,“ pozdravím ju a odpijem si riadny dúšok. Vyberiem cigu a nedočkavo si zapálim.

„Ahoj,“ odzdraví ma.

Obidve tam sedíme a pozeráme do blba, bez slov fajčíme a na striedačku odpíjame z vína.

Po chvíľke sa ozvem. „Mala som hrozný deň.“

„Ani nehovor,“ pritaká a hneď pokračuje. „Už nech máme ten posratý audit za sebou, lebo ma z toho šéfa jebne! Keby si videla, ako tam celý deň chodil! Ako... ako taký besný pes a každého, kto mu skrížil cestu, zbuzeroval! Hrozné!“

„Ja som sa zase do krvi pochytila zo šéfovým synom.“

„Vážne?“ prekvapene pozrie.

„Áno, on vykričal mne a ja potom jemu. Predstav si, že ten kretén si myslí, že som bola v zahraničí robiť kurvu alebo čo!“

„Čože?!“ vygúli na mňa oči.

„A vieš, čo je najhoršie, Erika? Že zajtra majú prísť nejakí Taliani a šéf očakáva, že budem excelovať. Vraj môžem ukázať, čo vo mne je, lenže ja ešte o tých veciach nemám ani šajnu.“ Zalesknú sa mi oči a pocítim strach zo zajtrajšieho stretnutia.

„Normálne sa bojím,“ poviem takmer pošepky.

„Ale no tak, Rosie! Preboha, snáď nebudeš mať stresy z nejaké blbého stretnutia. Je to len stretnutie! Nič viac! Použi svoj šarm a charizmu, usmej sa na tých Talianov tak, ako to vieš len ty, a oni ti to zožerú aj s navijakom a kúpia od teba hocičo! Zlato, čo je jedno stretnutie oproti tomu, čo sme už zažili? Preskákali sme si omnoho horšie situácie. Veď si len spomeň!“

„Nie, nechcem spomínať!“ vyhŕknem zo seba.

„Prepáč, viem, len ti chcem vysvetliť, že sa obávaš úplne zbytočne, ty to proste dáš!“ povzbudí ma.

Má pravdu, je to len stretnutie, zvládnem to, už som zvládla aj horšie veci. A keď nebudem niečo vedieť, tak sa priamo pred nimi spýtam Fischera. Na stretnutí sa snáď nebude toľko zdúvať, veď aj v jeho záujme musí byť, aby sme tých Talianov presvedčili.

„Máš pravdu, bude to v pohode!“ ozvem sa po chvíľke. „Vieš čo, nechcem piť, potrebujem mať čistú hlavu a pôjdem do posilky, potrebujem načerpať pozitívnu energiu, keďže mi skoro všetku dnes spotreboval mladý Fischer.“ Odídem do kuchyne a zvyšné víno vylejem do umývadla.

„Tak sa mi to páči!“ zazubí sa Erika.

Oblečiem si svoj športový úbor a odídem sa zničiť do posilky.

Akurát mi volala Nikol, že pred chvíľou usadila Talianov do zasadačky. Tak, je čas. Som zvedavý, ako to dopadne a ako sa ukáže naša „úžasná“ obchodná manažérka.

Prídem do zasadačky. Otec je už tam a oproti nemu sedia dvaja tmavookí, tmavovlasí chlapi. Podám si s nimi ruku, anglicky ich pozdravím a predstavím sa.

Ona tu ešte nie je. Tak to je sila, meškať na prvé stretnutie. Zrazu započujem známe klopkanie vysokých podpätkov. Sebavedome vstúpi do zasadačky a... vyzerá veľmi dobre. Má žltú obtiahnutú minisukňu a k nej jednoduchý čierny top s decentným výstrihom, k tomu čierne štekle bez špice. Hebká pokožka jej pekne vytvarovaných lýtok sa leskne na dennom svetle. Zoširoka sa usmeje a namieri si to rovno k Talianom. Tí na ňu vyvalia oči a opätujú jej úsmev. Podá im ruku a povie: „Boun giorno. Io sono Rosie, piacere!“

Tí sa prekvapene zatvária a jeden sa spýta: „Parla italiano?“ Ona so žiarivým úsmevom odpovie: „Sí parlo italiano.“

Hneď sa s nimi pustí do diskusie, ja s fotrom nemáme ani poňatia, o čom sa bavia. Tatko usmievajúc sa na ňu zíza, div nemá otvorené ústa. Usadí sa vedľa neho a pokračuje v dialógu. Zvodne si pri tom prehrabne vlasy a tí dvaja cudzinci jej to úplne žerú. Potom sa krátko nakloní k otcovi a tichšie mu povie:

„Pán Fischer, možno by ste mohli teraz niečo povedať vy, aby sme sa dostali k jadru veci.“

Tatko horlivo prikývne a začne im vykladať v angličtine. Rosie sedí s vystretým chrbtom, oči má rozžiarené a sem-tam sa na nich usmeje. Po dlhých minútach sa dostávame k tomu, čo presne by chceli. Prichádzajú na rad technické požiadavky. Tak teraz sa ukáž, fešanda! Hovorí v taliančine, takže nemám ani poňatia, čo im vraví. Ako ju tak sledujem, príde mi roztomilá, keď zo seba chrlí tie talianske slovíčka s milým prízvukom. Dopekla, spamätaj sa!

Preberiem sa, keď ma osloví. „Filip, could you explain the technical details, please?“

Neverím, ako sa z toho vyzula! Normálne to hodila na mňa!

Rýchlo sa spamätám a poviem: „Ehm... sure!“

Po vyčerpávajúcom dohadovaní sa konečne dopracujeme k tomu, čo chcú. Otec potom navrhne exkurziu po firme. Ako tak kráčajú po výrobnej hale, využijem okamih, keď stojí Rosie za nimi, a neodpustím si komentár.

„Pekne si to na mňa hodila,“ šepnem.

Prekvapene na mňa pozrie: „A čo také?“

„Celú technickú prezentáciu výrobkov.“

„Prepáč, ale si technológ, ty vieš takéto veci predsa najlepšie!“ pozrie na mňa veľkými očami.

Zamračím sa, no v podstate má pravdu, po technickej stránke viem toho viac než hociktorý predajca.

Celú dobu kráčam za nimi a nenápadne pozorujem jej zadok. Neviem, či som niekedy videl krajší. Dočerta! Snažím sa pozerať inam, ale aj tak mi vždy oči skĺznu práve tam. Keby ma videla Kristína, zabila by ma! Ale veď sa iba pozerám, na pozeraní predsa nie je nič zlé! Navyše som už vyše troch týždňov sám, kým ona si užíva stáž v Amerike. Konečne sa stretnutie s Talianmi priblížilo ku koncu. Spísali sme, o čo konkrétne majú záujem a na to im pošleme cenovú ponuku. Zatiaľ to vyzerá celkom sľubne. Uvidíme. Teraz to už bude mať zrejme na starosti naša obchodná manažérka.

Možno by som sa jej mal ospravedlniť za ten včerajšok. Bolo to odo mňa prehnané.

„Rosie, išlo vám to skvele!“ pochváli ju otec, hneď ako sa za Talianmi zabuchnú dvere. „Teraz im už len treba poslať cenovú ponuku a budeme dúfať, že sa ozvú.“

„Samozrejme, pán riaditeľ,“ poslušne prikývne. Keď otec zalezie k sebe do kanclu, Rosie si krátko odfúkne, spokojne na mňa pozrie a poberie sa do svojej kancelárie. Ešte chvíľu stojím na chodbe a potom sa rozhodnem ísť za ňou.

Sadnem si za pracovný stôl a s úsmevom si zhlboka vydýchnem. Našťastie to dopadlo dobre. Nestal sa mi žiadny trapas a myslím, že všetko prebehlo k spokojnosti šéfa.

Niekto zaklope na dvere. „Áno,“ oznámim. Vo dverách sa zjaví Fischer. Neverím, on vie klopať?

Prekvapene na neho pozriem. Venuje mi krátky pohľad a potom hanblivo skloní hlavu.

„Ehm... prišiel som ti len povedať, že dnes ti to celkom dobre išlo a... ten včerajšok ma mrzí.“

Takmer od údivu otvorím ústa. On sa mi ospravedlnil?! Po chvíľke sa spamätám, prestanem na neho civieť a prikývnem. „Fajn, beriem do úvahy.“

On na mňa pozrie a veľmi nebadane sa usmeje.

„Okej, takže ahoj,“ povie a odíde preč.

Dnešný deň dopadol nečakane dobre. Okrem toho, že to s Talianmi išlo ako po masle, tak sa mi mladý Fischer dokonca prišiel ospravedlniť! Hneď sa pustím do práce a začnem robiť na cenovej ponuke. Budem ešte potrebovať jeho pomoc, aby mi k tej ponuke dal aj výkresy. Myšlienky mi preruší zaklopanie a následne dovnútra vstúpi kolega z vývoja. Myslím, že sa volá Miňo.

„Ahoj, Rosie.“

„Ahoj,“ odzdravím a čakám, čo bude potrebovať.

„Tak ako sa ti páči u nás vo firme?“ prižmúri oči, premeria si ma a potom nimi zablúdi do môjho výstrihu. Žiadostivejšie už na mňa pozerať nemôžeš?

„Zatiaľ sa mi tu páči, všetko v poriadku, ďakujem za opýtanie,“ odpoviem formálne.

„Ja len, že keby si čokoľvek potrebovala, tak som ti k dispozícii.“ Provokatívne zdvihne obočie.

Oh bože, rovno si napíš na čelo CHCEM PRETIAHNUŤ ROSIE!

Vystriem sa, prehrabnem si vlasy a rafinovane si obliznem pery. V provokovaní som totiž jednotka.

„Ďakujem, budem na to myslieť,“ hodím hraný úsmev. On ešte raz po mne prebehne hladným pohľadom s krátkym žmurknutím a so slovami: „Tak zatiaľ,“ odíde preč.

Otrávene prevrátim očami a opäť sa začnem sústreďovať na prácu. To je najlepšie, keď si miestny Casanova myslí, že keď po ňom idú miestne sliepky, tak po ňom pôjdu všetky. Je to síce dobre vyzerajúci chlap, ale nič, čo by mňa zaujímalo alebo priťahovalo. Chýba mu také to vnútorné vyžarovanie alebo ako by som to nazvala. Ako som zabratá do tvorby cenovej ponuky, hlasno mi zaškŕka v žalúdku. Pozriem na hodiny a je pol jednej preč. Dočerta, ešte premeškám obed! Zoberiem stravný lístok a utekám do jedálne. Tá je už prázdna, akurát vzadu v rohu za posledným stolom sedí mladý Fischer. Prekvapene na mňa pozrie a ja si to šiniem k tete, čo vydáva obedy, a ospravedlňujúc sa za meškanie si zoberiem jedlo.

A táto tu čo robí? Nechodí náhodou na obedy o dvanástej? „Dúfam“, že si sadne ku mne. Ako ju tak pozorujem, ako si nesie podnos s jedlom naprieč jedálňou a ide mojím smerom, niekde vnútri pocítim potešenie z toho, že si ide ku mne sadnúť. Ale prečo? Dopekla, čo to mám vždy za myšlienky a pocity, keď je v mojej prítomnosti?

„Môžem si prisadnúť?“ spýta sa, keď sa zastaví pri mojom stole a provokačne zdvihne obočie.

Bez slov prikývnem. Sadne si oproti mne a nebadane sa usmeje. Oči mi okamžite skĺznu do jej decentného výstrihu, no v momente sa zbadám a pozriem späť do svojho taniera.

„Dobrú chuť,“ zaželá mi a začne si pochutnávať na obede. Pozerám, že si nechala naložiť teda riadnu porciu. Kôprovú omáčku s hovädzím mäsom a štyrmi knedľami. Porcia ako pre chlapa z výroby. Nepovedal by som, že žieňa s takou sexi postavičkou sa takto stravuje. Ukradomky ju pozorujem, ako si plní ústa jedlom a chutne prežúva. Skôr by som ju tipoval na slečnu „žiadne karbohydráty a všetko len raw“.

„Hm, mňam, to je aké dobré,“ rozplýva sa nad jedlom s poloplnými ústami. „Tebe tvoje nechutí?“ opýta sa a ukáže na môj tanier. Pozriem na svoju rozbabranú porciu cestovín s paradajkovou omáčkou a prikývnem.

„Ale hej, je to dobré, len nie som veľmi hladný.“

Vtom svojou vidličkou zablúdi do môjho taniera a ukradne jedno penne. Vloží si ho do úst, vystrúha kyslú grimasu a krátko sebou zatrasie.

„Ani sa ti nedivím, že to nechceš jesť,“ zahlási, keď prehltne sústo. Jej gesto ma prekvapí, chcel by som sa zamračiť, ale nedokážem to, pretože sa mi to páčilo.

„Kradneš mi jedlo z taniera?“ poviem jej a nakrátko zdvihnem kútik úst.

„Neboj, nemám lepru ani nič podobné,“ žmurkne.

Je až neuveriteľné, ako ma takmer každé jej gesto a mimika provokuje.

„Kvôli tomu to nehovorím, ale si dosť drzá.“

„Ha-ha, áno, ani nevieš ako!“ zarehoce sa a ja sa nekontrolovane usmejem.

„Ale pozrime sa, ty sa vieš aj usmievať?“ podrypne a ja stiahnem pery do linky. „To ti svedčí viac ako ten mrzutý výraz,“ dodá.

Neviem, ako mám zareagovať, tak len obranne prevrátim očami, naznačujúc, že ma jej komplimenty nezaujímajú. Ale v skutočnosti zaujímajú a príjemne ma prekvapili. Už nech radšej odíde, lebo v jej prítomnosti som zo seba úplne zmätený.

Keď sa vrátim z obeda, v kancli sa Miňo nad niečím rozplýva pred ostatnými kolegami. Vypočujem si to aj ja, ale razom mám po nálade. Rozpráva o tom, ako bol dnes za Rosie a ako si vysielali horúce pohľady, ako ho provokovala a prsila sa pri ňom, čím mu dávala možnosť lepšie jej vidieť do výstrihu.

„Ide to dobre, lepšie, než som čakal! Takmer ma tými jej očiskami zjedla. Dávam tomu tak týždeň a padne pod vlak!“ vyhlási, hlasno sa zarehoce a spolu s ním aj Igor a Martin.

Mne to smiešne nepríde. Pri tom obede som z nej mal na chvíľu dobrý pocit, že nie je taká, ako som si myslel, ale po tom, čo som teraz počul... je to štetka. A prečo ma to štve? Môže mi byť ukradnutá! Nech si robí, čo chce, nech ju pre mňa za mňa pretiahne celá naša výroba.

Večer sa netrpezlivo spájam s Clevelandom v Ohiu. Nehovoril som s Kristínou už dva dni.

„Ahoj, zlatko!“ pozdravím ju, hneď ako sa zjaví jej tvár na obrazovke.

„Ahoj, Bubi!“ odzdraví ma a zazubí sa. „Ešte nespíš? Ja som práve prišla z nemocnice, dnes sme mali frmol.“

„Nie, veď celý deň sa teším, že ťa aspoň takto cez počítač uvidím. Ako sa máš, zlatko? Chýbaš mi!“

„Aj ty mi chýbaš, Bubi. Mám sa dobre, o chvíľu ideme s Norou piecť mufiny, večer sme pozvané k susedom na párty,“ zacerí sa.

Moja dobrá nálada náhle opadne. Aha, takže párty u susedov.

„Oh, párty u susedov? A čo sú tí susedia zač?“ nedá mi.

„Je to taký milý manželský pár, raz za čas spravia susedskú párty a teraz pozvali aj nás.“

Manželský pár, ach tak! Žiarlivosť zaradí spiatočku a ja sa opäť usmejem, uvedomujúc si, že párty u nejakého manželského páru predsa nemôže byť nijako riskantná.

„Ach tak... tak sa dobre zabav, zlati. Bože, keď si predstavím, že sa mi vrátiš až v septembri... je to strašne dlhá doba!“

„Ja viem, Bubi, ale táto stáž je pre mňa dôležitá.“

„Ja viem, zlati, viem.“

Keď ukončím hovor, hlavou sa mi začnú mihať spomienky a predstavy sexu s Kristínou. V sprche zoberiem situáciu do svojich rúk, zatvorím oči a predstavujem si Kristínu, ako mi ho fajčí, a keď som už v najlepšom, zrazu sa mi pred očami zjaví Rosieina tvár. Doriti, ja už nie som asi normálny! Tá ženská sa mi už mieša aj do úkonu sebauspokojovania. Nechcem ju mať pred očami! Celý vykoľajený a naštvaný dokončím, čo mám, a idem spať.

Vidím Kristínu, no zrazu zmizne a predo mnou sa objaví Rosie. Usmeje sa na mňa tak ako v jedálni, hladne si ma premeria svojimi zelenými očami. Cítim, ako sa mi v jej prítomnosti zrýchlil tep. Náhle pristúpi bližšie, cítim jej vôňu a ona mi prstami zľahka prejde po tvári a pokračuje nižšie po krku, čo vo mne vyvolá pocit silného vzrušenia. Vtom sa strhnem a prebudím sa. Srdce mi bije ako zvon a pod paplónom sa týči môj vták v silnej erekcii.

Usrkávam si z rannej kávičky, keď sa opäť bez klopania zjaví medzi dverami mojej kancelárie mladý Fischer. Prekvapene pozriem, nahodím milý úsmev a spýtam sa:

„Ahoj, čo ty tu tak skoro?“

„Mám ťa predsa školiť. Alebo máš nebodaj pocit, že už všetko vieš?“ chrstne mi do očí takým nepríjemným tónom, až sa zarazím. Na tvári má ten svoj napaprčený výraz a mračí sa.

Toto má čo zase znamenať? Hneď zrána takáto ľadová sprcha? Po včerajšku som mala pocit, že je to medzi nami okej.

Sadne si vedľa mňa, otvorí svoj laptop a namrzene na mňa kútikom oka pozrie.

„Skôr než začneme opäť s tým školením, tak som ťa chcela poprosiť, či by si mi dal výkresovú dokumentáciu, aby som mohla dokončiť tú cenovú ponuku pre Talianov.“

„Fajn, pošlem ti ju poobede,“ odvrkne.

Prevrátim oči a nahlas si vzdychnem.

„Tak môžeme už začať? Ešte ma čaká hromada inej roboty.“

„Iste,“ poviem odmerane.

Preboha, čo je to za chlapa? Prečo je opäť taký hnusný?

Snažím sa pozorne počúvať všetko, čo hovorí, no pritom neustále premýšľam nad tým, čo mu zase tak rapídne zmenilo náladu. Štve ma, že sa správa ako kretén, a keď pozerám na tie jeho jebavé pery, tak ma to štve ešte viac. Veď my dvaja by sme mohli fungovať v absolútnej sexuálnej symbióze, len to by sa nemohol neustále tváriť, že neznesie moju prítomnosť.

Ako mi tak popisuje jeden výkres, nakloním sa k nemu bližšie, aby som lepšie videla, no on sa krátko mykne, prebodne ma prekvapeným pohľadom a zahlási:

„Myslím, že nadnes stačilo. Pošlem ti tie výkresy, pokračovať budeme v pondelok, zajtra tu nie som.“

Zodvihne sa a bez pozdravu odíde preč. Sedím tam ako prikovaná a klipkám očami z toho, ako doslova z mojej kancelárie zdrhol. Čo to malo byť? Úplne mi tým svojím správaním pokazil náladu a totálne ma svojím útekom zneistil. Nepamätám sa, že by sa nejaký chlap takto ku mne správal, skôr som mala problém s tým, že ma až príliš otravovali, ale tento sa zdekoval, akoby som hrýzla alebo smrdela.

Z mojich ťažkých myšlienok ma vyruší zaklopanie. Skôr než stihnem zareagovať, vstúpi dovnútra Miňo.

V duchu prevrátim oči. Čo chce? Vôbec na neho nemám náladu.

„Ahoj, Rosie, ehm... počuj, tak mi napadlo, či by si so mnou nešla niekedy na večeru.“

„Nie,“ odpoviem mu tak rýchlo, ako to on vybalil na mňa. Bez emócií a akéhokoľvek záujmu, s kamennou tvárou. Taký odpich nečakal ani vo sne, zrejme si myslel, že si ide po hotový triumf.

Šokovane na mňa pozrie a po chvíli, keď sa spamätá, sklamane povie:

„Oh... jasné... tak v poriadku... nič sa nedeje. Tak sa maj.“

Prekliaty Fischer! Úplne mi rozhádzal moje vnútorné JA! Najradšej by som si teraz zapálila. Prekliata firma, v ktorej pracujú skoro samí nefajčiari!

Vyletím z jej kancelárie a dorútim sa náhlivým krokom na toalety, kde si ľadovou vodou umyjem tvár.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Plakať som si zakázala.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.