Nové pověsti z Moravy a Slezska
Jiří Glet

1. vydání
vydáno v květnu 2019 jako 87. publikace
vydal Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN 978-80-7570-145-9 (epub)
ISBN 978-80-7570-146-6 (mobi)
ISBN 978-80-7570-147-3 (pdf)

Úvod

Když jsem psal těch osm dílů rodinných turistických průvodců, které pokrývají celé území České republiky a Slovenska, seznámil jsem se s mnoha pověstmi.

Zjistil jsem, že všechno to byly pověsti staré a většinou je literárně zpracovali ještě spisovatelé z doby národního obrození. Já mám sice staré pověsti rád, ale přesto jsem si položil jednu otázku. Copak stále dokola musíme poslouchat a číst jen staré pověsti, copak nemohou vzniknout taky pověsti nové? Jistěže mohou, ale skoro nikdo je nepíše, nové pověsti vznikají jen zcela sporadicky.

Tak jsem učinil jeden pokus. Ve čtvrtém díle svého rodinného turistického průvodce jsem chtěl ještě více turisticky zatraktivnit město Vsetín. Vsetínem prochází 18. poledník východní délky, který je vyznačen přímo na cyklostezce Údolím Vsetínské Bečvy a tato cyklostezka je mezi cyklisty velmi oblíbená. Tento poledník najdete pod Vsetínským zámkem v Panské zahradě u rybníčka. Vymyslel jsem k tomuto poledníku mini pověst, a sice takovou, že kdo se na tento 18. poledník postaví, bude mít alespoň na chvíli zase krásných a sladkých 18 let.

Za několik měsíců jsem spatřil, že se na tomto poledníku fotí skupinka cyklistů z Kutné Hory. Dal jsem se s nimi do řeči a projevil údiv, proč se fotí právě na tomto místě. Byl jsem poučen o té „známé vsetínské pověsti“ a cyklisté mi dali najevo, že jako místní bych přece tu pověst měl dobře znát. V letní turistické sezóně se už u tohoto poledníku pravidelně fotí mnoho cykloturistů.

To mě velmi potěšilo, neboť jsem zjistil, že i nová pověst se může dostat mezi lidi a žít svým vlastním životem. Tak to má u pověstí přece být, ať již jsou staré nebo nové.

Napsal jsem tedy dětskou e-knihu Jak skřítek Lesánek vařil Pelandu, o lesních skřítcích obývajících lesy valašských hor. Do této knihy jsem mimo jiné zařadil pět zcela nových valašských pověstí a jednu starou pověst, O vzniku Čertových skal jsem literárně znovu zpracoval. V těchto pověstech jsem se samozřejmě držel valašských tradic a zasadil jsem je do půvabné valašské krajiny.

Poněvadž tyto nové valašské pověsti byly čtenáři příznivě přijaty, napsal jsem rovněž zcela nové pověsti, které vycházejí z tradic dvou historických zemí Koruny české, Moravy a Slezska.  Tyto pověsti se vztahují k historickým místům a krásné krajině Moravy a Slezska a najdete zde rovněž zajímavé turistické cíle pro rodiny s dětmi.

O skřítkovi Haldáčkovi z ostravské haldy Emy

Halda Ema

Ještě v druhé polovině 20. století tvořily haldy – umělé hory z hlušiny ostravských dolů zcela nezaměnitelnou dominantu „Černé Ostravy.“  Za Rakouska – Uherska i první republiky haldy obývali svérázní lidé na okraji společnosti, kteří z hlušiny vybírali černé uhlí a prodávali je židovským obchodníkům. Přímo v haldách měli vybudované své skromné příbytky, byly to vlastně takové zemljanky. Na haldy však chodily taky ženy z chudších domácností, aby na vlastnoručně nasbíraném černém uhlí uvařily oběd a v bytě zatopily, aby se jejich „chlap“ najedl a ohřál, až přijde „ze šichty“ domů.

Ze Slezskoostravského hradu se můžete vydat na nedalekou, tajemnou haldu Emu.

Tato doba je nenávratně pryč, jen pamětníci vzpomínají na městské haldy, které ještě v padesátých a šedesátých letech 20. století patřily ke koloritu Ostravy. Pokud je mně známo, zachovaly se již pouze tři haldy, z nichž nejkrásnější je halda Ema 315 m. n. m., ve Slezské Ostravě. Mnozí Ostravané taky tvrdí, že je to nejvyšší hora Ostravy, ale to se mýlí, neboť nejvyšší vrchol města je v Krásném Poli 334 m. n. m. Nejlépe se k haldě Emě dostanete od trolejbusové zastávky u ZOO ve Slezské Ostravě. Půjdete po ulici Michálkovické, pak odbočíte do ulice Na Najmanské a dojdete k haldě.

Zvláštní svět na haldě Emě

Na haldě se najednou ocitnete ve zcela zvláštním světě. Poněvadž je halda stará okolo 150 let, ještě „pracuje“ a uvnitř hoří, vystupují z ní obláčky plynů. Bývá proto taky nazývaná „Ostravskou sopkou.“ V hořící haldě vznikají vzácné nerosty a to porcelanity a jaspisy. Povrch haldy tvoří prohořelá hlušina v nevšední, načervenalé cihlové barvě.

Skřítek Haldáček

Haldu Emu obývá skřítek Haldáček. Dohlíží nato, aby hlušina v haldě správně hořela a aby nedošlo k požáru zeleně, která pokrývá již značnou část úpatí haldy. Skřítek Haldáček má velmi rád děti. Z hlušiny vybírá kameny s otisky pravěkých rostlin a pokládá je na úpatí haldy tak, aby děti tyto „suvenýry pravěku“ snadno nalezly. Skřítka Haldáčka totiž vždy velmi potěší, když vidí radost dětí, kterým se podařilo na haldě Emě najít nějaké ty zkameněliny.

Hledači zkamenělin

Při vstupu na haldu je třeba dbát náležité pozornosti. A přece, pokud budete mít své odrostlejší děti stále na očích, doporučuji vám si udělat na haldu rodinný výlet. Můžete ho taky spojit s návštěvou nedaleké ZOO ve Slezské Ostravě.

Z haldy je pěkný výhled na Ostravu. Při troše trpělivosti a štěstí lze na úpatí haldy, porostlém osikami, jívami a břízami, nalézt kameny hlušiny s otisky přesliček a jiných pravěkých rostlin. Jistě, zpravidla nebudou dosahovat kvality sbírky zkamenělin, kterou si můžete prohlédnout v Ostravském muzeu na Masarykově náměstí v Ostravě, ale i drobný „suvenýr z pravěku“ nálezce jistě potěší. Děti nechť si na tuto dobrodružnou výpravu vezmou nějaké starší oblečení, neboť si buďte jistí, že se „vaši hledači zkamenělin“ pěkně zamažou. Tak se tedy s dětmi vydejte na cestu do pravěku a za zašlou slávou staré Ostravy.

O Landecké venuši

Landek

Na severozápadním okraji Ostravy, nad soutokem řek Odry a Ostravice, se táhne výrazný zalesněný vrch Landek 280 m. n. m., který je výraznou krajinnou dominantou.

Hornické muzeum a Landek Park na Landeku.

Na Landeku již lovci mamutů topili uhlím

Právě na Landeku vystupovaly sloje černého uhlí až na zemský povrch. Do dějin lidstva se Landek zapsal před 23 tisíci lety, kdy se zde usídlili lovci mamutů a jejich tábořiště bylo objeveno v roce 1924. Došlo zde taky k unikátnímu objevu, neboť archeologickými nálezy zbytků ohořelého uhlí v popelu pravěkého ohniště bylo prokázáno, že již lovci mamutů na Landeku jako první na světě používali černé uhlí k udržování ohně na svém ohništi.

Landecká venuše

Tlupa lovců mamutů na Landeku byla v širokém okolí velmi známá a vážená zejména proto, že používala k topení černé uhlí, věc nikde jinde nevídaná. Tato pravěká tlupa byla proto nazývaná „lidem hořícího kamene.“

V tlupě lovců mamutů žil mladý a silný lovec Kájre a krásná dívka Moša. Jak už to na tomto světě chodí v pravěku nebo dnešní době přišla láska a mladí lidé se do sebe zakoukali.

Kájre myslel na svoji Mošu neustále, když byl na lovu, když si z pazourků připravoval šipky ke svým šípům, nebo když z povrchových slojí na Landeku dobýval černé uhlí na pravěká ohniště.

Taky Moša na svého Kájra často myslela, ať již zpracovávala kožešiny, sbírala lesní plody, nebo udržovala a hlídala oheň, který hrál tak důležitou roli v životě lovců mamutů.

Kájre nebyl jenom lovec, ale taky vynikající pravěký umělec. Z červeného krevelu, podle modelu své krásné a štíhlé pravěké dívky, vyřezal sošku překrásné Landecké venuše, kterou své Moši daroval.

Moša byla doslova okouzlená Landeckou venuší a slíbila Kájrovi, že mu ušije válenky z medvědí kůže, pak se stanou mužem a ženou a založí rodinu. Osud je však někdy krutý. Jednoho dne se její milý Kájre nevrátil z lovů mamutů a Moša zůstala sama.

Často pak u ohně sedávala s Landeckou venuší v ruce a vzpomínala na Kájreho. Život však šel dál. Za nějakou dobu si Moša našla jiného mladého lovce a než přešlo několik zim, tak se u ohně batolilo několik jejích dětí. Sošku Landecké venuše pak Moša odložila, bylo nutné žít pro tlupu, svého muže lovce a pro své děti.

Ze svých dětí Moša vychovala nové silné lovce a krásné a pracovité dívky, které pravěká tlupa lovců mamutů tolik potřebovala. Dlouhá staletí pak na Landeku žil „lid hořícího kamene,“ ta pravěká tlupa lovců mamutů.

Za nějakých 23 tisíc let byla v roce 1953 znovu objevena Landecká venuše, používá se taky název Petřkovická venuše. Jedná se o torzo ženské postavy vyřezané z krevele. Landecká venuše se vyznačuje štíhlými, téměř moderními liniemi a je překrásnou ukázkou pravěkého umění. Landecká venuše je jedinou štíhlou venuší nalezenou v Evropě. Originál sošky je dnes uložen v brněnském Zemském muzeu, její věrnou kopii si můžete prohlédnout v Ostravském muzeu na Masarykově náměstí v Ostravě. Jen pro zajímavost, cena Landecké venuše se odhaduje, ano čtete dobře, na 50 miliónů eur.

Další osídlení Landeku

Landek byl důležitým strategickým místem, kde se z polských rovin vstupuje do Moravské brány, a proto zde již v 10. století stávalo významné slovanské hradiště. Ve středověku zde stával hrad opavských knížat. Hrad se stal časem útočištěm různých loupeživých band, a proto byl v 17. století částečně rozbořen. Později dostali poddaní od vrchnosti povolení používat hradní zdivo na stavbu svých obydlí, takže po hradu nezbyla ani stopa.

V roce 1782 se na Landeku začalo dobývat černé uhlí a to do poloviny 19. století zde vzniklo 26 štol a 49 šachtic a jam, z nichž mnohé jsou dodnes viditelné. V první polovině 19. století zde byl vybudován důl Anselm, který je dnes sídlem Hornického muzea. Na vrcholu Landeku stojí dřevěná rozhledna, ze které je pěkný pohled na Ostravu a Beskydy.

Hornické muzeum a Landek Park

V areálu Hornického muzea je v expozicích zdokumentována historie více než dvě stě let dobývání černého uhlí na Ostravsku. Můžete si zde taky prohlédnout expozici o historii osídlení Landeku, nebo dětmi velmi vyhledávanou rekonstrukci sídliště lovců mamutů. Je zde umístěna i povrchová expozice důlních strojů a zařízení a můžete si zde zakoupit zajímavé suvenýry.

Zdejší podzemní expozice se nachází ve štolách horních slojí skutečného historického dolu Anselm. Prohlídka štol je doplněná odborným výkladem, některé důlní stroje jsou předváděny v chodu, vše pak doplňují figuríny horníků v životní velikosti. Budovy muzea jsou z režného cihlového zdiva a jsou dokladem průmyslové architektury z konce 19. a počátku 20. století.

Ve stylové hornické restauraci Harenda u Barborky si můžete pochutnat na některé hornické specialitě. Restaurace je bohatě zdobena předměty s hornickou tématikou.

Hornické muzeum je součástí rekreačního a sportovního areálu Landek Park o rozloze 10 hektarů. Je zde hřiště na plážový volejbal, víceúčelová sportovní hala, několik tenisových kurtů s umělým povrchem a sít cyklostezek. Pro děti je připravena dětská lanová dráha, dětské hřiště a mini zoo. Areálem taky prochází budovaná cyklostezka Odra – Morava – Dunaj. Landek je zkrátka jedinečným místem poučení a zábavy pro celou rodinu.

O kouzelném klobouku písaře z Frýdeckého zámku

Frýdek – Místek

V naší zemi není mnoho dvojměstí, ale jedním z nich je Frýdek – Místek, rozkládající se po obou březích řeky Ostravice. Frýdek stojí na slezské straně řeky a Místek na moravské straně řeky. Dlouhá staletí se tato města vyvíjela samostatně, spojena byla až v roce 1943.

Na slezském, pravém břehu řeky Ostravice, byl ve 14. století založen na ostrohu nad řekou gotický hrad. Tento hrad byl pohraniční pevností, která měla chránit velmi důležitou obchodní cestu z Moravské brány do Polska. Samotné slezské město Frýdek vzniklo o něco později než Frýdecký hrad. Bylo založeno u hradu, mělo obdélníkové náměstí a bylo obehnáno hradbami.

Novogotický kostel sv. Jana Křtitele ve Frýdku.

Místek, ležící na levém, moravském břehu Ostravice, je starší než Frýdek. První písemná zmínka o Místku, přesněji řečeno o jeho předchůdci – trhové vsi Friederberetu, pochází z roku 1267. Tato ves sice zanikla, ale na jejím místě už koncem 13. století bylo založeno moravské městečko Místek. Toto městečko, situované kolem čtvercového náměstí, bylo zpočátku mnohem menší než slezský Frýdek.

O kouzelném klobouku písaře z Frýdeckého zámku

Mezi oběma městy již od středověku panoval čilý obchodní ruch, vždyť se zde obchodovalo taky mezi dvěma zeměmi, Slezskem a Moravou. Na řece Ostravici byl taky postavený most, který obě města spojoval. V této době však již původní gotický Frýdecký hrad s hranolovou věží, palácem a hradbami byl přestavěný na pohodlný renesanční a barokní zámek, jehož dominantou je dodnes pětipatrová hranolová věž.

Na mostě vybíral strážný clo jeden grejcar, ať již lidé šli na slezskou stranu řeky, nebo opačně ze slezské strany řeky na stranu moravskou.

V Místku v té době provozoval svoje řemeslo jeden mistr pekař, který byl proslavený svojí výrobou chutných preclíků. Tyto prodával nejenom ve svém krámě, ale mladý tovaryš Prokop je roznášel v nůši po místeckých hospodách, ba dokonce je nosil až do hospod ve Frýdku.

Když šel tovaryš s nůší preclíků do Frýdku, dal mu mistr pekař dva grejcary na zaplacení mostního cla. O místecké preclíky byl ve Frýdku takový zájem, že Prokop některé dny šel do Frýdku i třikrát. Musel tak zaplatit na clu šest grejcarů.

Mladý tovaryš Prokop sice nejedl zrovna vtipnou kaši, ale dovedl si spočítat, že kdyby nemusil platit mostní clo, na které mu mistr pekařský pravidelně dával groše, ušetřil by za měsíc třeba dva zlaté, a to již byly panečku pěkné peníze.

Na Frýdeckém zámku sloužil mazaný hraběcí písař Johanes. Na práci moc nebyl, ale zajímal se o řemeslnické dcerky ať již ve Frýdku nebo v Místku. No abych byl přesný, zajímal se spíše o výši jejich věna, než o jejich krásu a pracovitost. Vyženit pořádné věno a žít z práce tovaryšů, i když sám nerozuměl žádnému řemeslu, to by se mu líbilo.

Seznámil se tedy s mladým pekařským tovaryšem Prokopem, který si velmi považoval, že smí kamarádit s pánem ze zámku a ve své prostoduchosti mu dával tipy na bohaté řemeslnické nevěsty. Johanesovi zde ale pšenka nekvetla, neboť mistři řemeslníci dobře prokoukli mazaného písaře a zakazovali svým dcerám se s ním vůbec vybavovat.

Prokopa vždycky fascinovalo, že když šli s písařem po mostě, tak písař neplatil žádné clo, vždy jenom smeknul klobouk a strážný mu ještě zasalutoval.

„Ty Johanesi řekni, proč na mostě neplatíš žádné clo, jenom smekneš klobouk a jdeš dál?,“ zeptal se Prokop.

Johanes si byl dobře vědom naivity Prokopa, a proto mu odpověděl:

„Je to proto, že mám kouzelný klobouk, který jsem si koupil v Haliči za 10 zlatých. Stačí, když smekneš ten kouzelný klobouk před kterýmkoliv strážným na mostech v celé Rakouské monarchii a nemusíš platit žádné clo.“

„To by se mi taky líbilo,“ povzdechl si Prokop.

„Tak třeba jednou bude ten kouzelný klobouk tvůj,“ usmál se Johanes.

Za nějaký čas bylo zámeckému písaři Johanesovi zřejmé, že ve Frýdku ani v Místku žádnou bohatou nevěstu nenajde. Přišla mu tedy velmi vhod nabídka z opavského panství na místo panského úředníka. Johanes by tak povýšil z pouhého písaře na panského úředníka, dostával by vyšší plat, ale hlavně v Opavě bylo přece tolik bohatých slečen z lepších rodin. Tam si přece jen najde snadněji bohatou nevěstu než ve Frýdku či Místku. Ještě než přesídlil do Opavy, vzpomněl si na tovaryše Prokopa, kterého vyhledal a takto ho oslovil:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové pověsti z Moravy a Slezska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.