Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

VLÁDY LŽI

(O vlastenectví)

sv. 5

Nakladatelství Michal Legelli

2019

Lev Nikolajevič Tolstoj

Vlády lži (O vlastenectví)

podle posledního českého překladu

J. Bečky a K. Velemínského

nakladatelem B. Kočí

v Praze roku 1925

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 14. publikaci

elektronické vydání první

111 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2019

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907477-6-0 (epub)

ISBN 978-80-907477-7-7 (azw3)

VLÁDY LŽI

(O vlastenectví)

Křesťanství

a vlastenectví

I. kapitola

Francouzsko-ruské slavnosti, konané v říjnu minulého roku 1893 ve Francii, vyvolaly ve mně, jistě stejně jako i v mnohých lidech, nejdříve pocit komiky, potom pochybností, pak nevole. Chtěl jsem tento pocit vyjádřiti v krátkém novinářském článku; ale když jsem stále víc a více vnikal do hlavních příčin tohoto zvláštního zjevu, přišel jsem k těm závěrům, jež nyní předkládám čtenářům.

Rusové a Francouzi žili po mnoho století, znali se vespolek a jejich vzájemné vztahy, vyvolávané jejich vládami, byly někdy přátelské, většinou však na neštěstí velmi nepřátelské. A najednou proto, že přede dvěma lety přijelo francouzské loďstvo do Kronštadtu a že námořní důstojníci, když vystoupili na břeh, na různých místech mnoho jedli a pili rozličná vína, vyslechli při tom a pronesli mnoho lživých a hloupých slov, a pak proto, že roku 1893 právě takové loďstvo ruské přijelo do Toulonu a důstojníci ruského loďstva v Paříži mnoho jedli a pili, vyslechli a pronesli při tom ještě více lživých a hloupých slov, stalo se, že nejen ti lidé, kteří jedli, pili a mluvili, nýbrž i všichni ti, kteří byli při tom, ba i všichni ti, kdož při tom nebyli, ale jen slyšeli a četli o tom v novinách, všechny ty milióny Rusů a Francouzů si najednou uvědomily, že nějak obzvláště jeden druhého milují, totiž všichni Francouzové všechny Rusy a všichni Rusové všechny Francouze.

Tyto city byly projevovány ve Francii minulého října zcela neobyčejně.

Takto jest popisováno uvítání ruských námořníků v »Selském Věstníku«, novinách, které sbírají své zprávy ve všech ostatních.

Při setkání lodí ruských a francouzských kromě dělových výstřelů vítali se navzájem vřelými, nadšenými výkřiky: »Hurá, ať žije Rusko, ať žije Francie.« K tomu se přidružily orchestry, (které byly na mnohých osobních parnících), hrály hymny, ruskou: »Bože, chraň cara« a francouzskou »Marseillaisu«; obecenstvo na soukromých lodích mávalo klobouky, praporky, šátky a květinovými kyticemi; na mnohých bárkách byli pouze sedláci a selky se svými dětmi a všichni měli v rukou kytice, ba i děti, mávající kyticemi, křičely ze všech sil »Vive la Russes.« Naši námořníci, když viděli takové národní nadšení, nemohli se zdržeti slz…

V přístavu byly seřazeny ve dvou řadách všecky francouzské válečné lodi, které byly v Toulonu, a naše loďstvo plulo mezi nimi: v předu jel admirálský obrněnec a za ním ostatní. Nadešla neobyčejně slavnostní chvíle.

Z ruského obrněnce se ozvalo patnáct dělových výstřelů na počest francouzského loďstva a v odpověď francouzský obrněnec ozval se dvojnásobným počtem výstřelů — třiceti. Z francouzských lodí zazněly zvuky ruské hymny. Francouzští námořníci vylézají na ráhna a stěžně; hlasité výkřiky pozdravů nepřetržitě se ozývají z obou loďstev a soukromých lodí; čepice námořníků, klobouky a šátky obecenstva, všechno nadšeně vzlétá vzhůru na počest drahých hostí. Odevšad z vody i ze břehu zní jediný společný křik: »Ať žije Rusko! Ať žije Francie!«

Podle námořního práva admirál Avelau s důstojníky svého štábu vystoupil na břeh, aby pozdravil zástupce místních státních úřadů vlády. V přístavu uvítali ruské námořníky francouzský hlavní námořní štáb a nejstarší důstojníci toulonského přístavu. Následovalo všeobecné přátelské tisknutí rukou za hluku děl a znění zvonů. Lodní hudba zahrála hymnu »Bože, chraň cara«, přehlušovanou hlasitými výkřiky obecenstva: »Ať žije car! Ať žije Rusko!« Tyto výkřiky splynuly v jediný ohromný hukot, který přehlušil hudbu i dělovou střelbu.

Očití svědci sdělují, že v této chvíli nadšení nepřehledných davů lidí dosáhlo nejvyššího stupně, a nelze vyjádřiti slovy, jakými pocity se naplnila srdce všech přítomných. Admirál Avelau s nepokrytou hlavou v průvodu ruských a francouzských důstojníků odešel do úřadovny námořní správy, kde ho očekával francouzský ministr námořnictví.

Při uvítání admirálově ministr řekl:

»Kronštadt a Toulon, to jsou dvě místa, která svědčí o sympatiích mezi ruským a francouzským národem; budete všude vítáni jako upřímní přátelé. Vláda a celá Francie blahopřeje při příjezdu vám i vaším průvodcům, kteří představují veliký a ušlechtilý národ.«

Admirál odpověděl, že nedostává se mu sil, aby vyjádřil celou svou vděčnost:

»Ruské loďstvo a celé Rusko, bude vám vděčno za vaše uvítání.«

Po krátké rozmluvě při loučení s ministrem admirál podruhé mu poděkoval za uvítání a dodal:

»Nechci se s Vámi rozejíti dříve, než pronesu ta slova, která jsou vryta v srdcích všech Rusů: Ať žije Francie!«(1)

Takové bylo uvítání v Toulonu; v Paříži uvítání i oslavy byly ještě podivuhodnější.

Takhle se popisuje v novinách uvítání v Paříži:

Všecky zraky byly upřeny na Boullevard des Italienes, odkud měli přijíti ruští námořnicí. Z dáli konečně se ozývá hluk celého orkánu výkřiků a potlesku. Hluk se zesiluje, stává se zřetelnějším. Orkán se zřejmě blíží. Na náměstí vzniká silný neklid. Strážníci běží uvolnit cestu k Cercle militaire, ale naprosto to není snadné. V davu vznikla nepopsatelná tlačenice a mačkanice... Konečně na náměstí objeví se začátek průvodu. V tom okamžiku ozve se nad ním ohlušující křik: »Vive la Russie! Vive les Russes!« Všichni smekají, obecenstvo, namačkané v oknech, na balkónech, umístěné i na střechách, mává šátky, praporky, klobouky, zuřivě tleská, hází z oken vyšších poschodí mraky drobných různobarevných kokard. Celé moře šátků, klobouků, praporků vlní se nad hlavami davů, které stojí na náměstí. »Vive la Russie! Vive les Russes!« křičí tento sto tisícihlavý dav a snaží se, aby lépe viděl vzácné hosty, vztahuje k nim ruce a všemožně vyjadřuje své sympatie.(2)

Jiný zpravodaj píše, že nadšení davu hraničilo s šílenstvím. Jeden ruský žurnalista, který byl v té době v Paříži, popisuje tento průvod námořníků takto:

Abych řekl pravdu, byla to událost všelidská, prazvláštní, dojímající k slzám, povznášející duši, nutící ji, aby se chvěla tou láskou, která vidí v lidech bratry a která nenávidí krev a násilné spolky, odtržení rodných dětí od milované matky.

Jsem omámen po několik hodin. Bylo mi divně, bylo téměř nad mé síly, abych stál na stanici lyonské dráhy mezi zástupci francouzských úřadů v zlatých uniformách, mezi městskými rady ve fracích a poslouchal výkřiky: »Vive la Russie! Vive le czar!« a naši národní hymnu, několikráte hranou. Kde jsem? Co se to stalo? Jaký kouzelný vánek spojil to všechno v jediný cit, v jediné chápání? Což není zde cítiti přítomnost Boha lásky a bratrství, přítomnost něčeho vyššího, ideálního, co sestupuje do lidí jen v nejvznešenějších chvílích? Srdce je tak přeplněno něčím překrásným, čistým a vznešeným, co pero nemůže všechno ani vyjádřiti. Slova jsou šedivá pro to, co jsem viděl, co jsem cítil. To není nadšení, to slovo jest příliš banální, je to něco krásnějšího než nadšení. Malebnější, hlubší, radostnější, obsáhlejší. Nelze popisovati to, co bylo u Cercle militaire, když se objevil na balkónu druhého poschodí admirál Avelau. Za mše, kdy pěvci zpívali v chrámu »Chraň Bože, svůj lid«, otevřenými dveřmi vnikly slavnostní zvuky Marseillaisy dechového orchestru, který hrál venku. Byl to neobyčejný, nepopsatelný dojem.(3)

Poznámky:

(1) Selskij Věstnik 1893, č. 41.

(2) Novoje Vremja.

(3) Novoje Vremja, říjen 1893.

II. kapitola

Ruští námořníci, když přijeli do Francie, po dva týdny šli ze slavností na slavnost a uprostřed nebo na konci každé slavnosti jedli, pili a mluvili. A zprávy o tom, kde a co pili ve středu a kde a co v pátek a co při tom mluvili, byly oznamovány telegraficky celému Rusku. Jakmile některý ruský kapitán připíjel na zdraví Francie, tu hned to vešlo ve známost celého světa, a jakmile ruských admirál řekl: »Připíjím krásné Francii!«, hned tato slova letěla celým světem. Ale kromě toho pečlivost novin byla taková, že noviny sdělovaly nejen přípitky, nýbrž i menu obědů s moučníky a zákusky, které byly podávány při obědech.

Tak v jednom čísle novin bylo řečeno, že oběd byl znamenitým uměleckým výtvorem:

Consommé de volailles, petits pâtés

Monsse de homard parisienne,

Noisette de boeuf à la béarnaise

Faisans à la Périgord

Casseroles de truffes au champagne

Chaud-froid de volailles à la Toulouse.

Salade russe.

Croût de fruits toulonaises.

Parfaits á l’ananas.

Desserts.

V příštím čísle bylo řečeno:

V oboru kuchařském nebylo lze si přáti při obědě nic lepšího; menu bylo toto:

Potage livonieu et St. Germain

Zéphyrs Nantua

Esturgeon braise moldave

Selle de daguet grand veneur atd.

V příštím čísle bylo popisováno zase nové menu. Při každém menu byly popisovány ještě podrobně nápoje, které pili všichni oslavující: jakási »vudka«, jakési Bourgogne vieux, Grand Moët atd. V anglických novinách byly vypočítány všechny ty lihoviny, které byly vypity za těch slavností. Jejich množství jest tak ohromné, že stěží by všichni pijáci Ruska a Francie toho tolik vypili za tak krátkou dobu.

Byly sdělovány i řeči, pronášené oslavujícími, ale menu byla různotvárnější. Řeči se skládaly ze stále stejných slov v různém slovosledu a obměně. Smysl těch slov byl vždy tentýž: »Milujeme se něžně navzájem, jsme nadšeni, že jsme si tak něžně jeden druhého zamilovali. Naším cílem není válka, nýbrž naším cílem jest pouze mír, dobrodiní míru, zabezpečení míru, klid a mír Evropy. Ať žije prezident republiky a jeho choť, my je rovněž milujeme a milujeme mír. Ať žije Francie, Rusko, jejich loďstvo a jejich armády. Milujeme armádu, mír i velitele loďstva.« Řeči většinou končily jako v kupletech slovy: »Toulon, Kronštadt,« nebo »Kronštadt, Toulon.« A zprávy těchto míst, kde bylo snědeno tak mnoho různých pokrmů a vypito různého vína, se pronášely jako slova, připomínající nejvyšší, nejskvělejší skutky zástupců obou národů, taková slova, po nichž nelze již nic říci, protože všechno jest srozumitelné. Milujeme jeden druhého a milujeme mír, Kronštadt, Toulon! Co lze ještě k tomu dodati?... Zejména při zvucích slavnostní hudby, hrající ustavičně dvě hymny: jednu, která oslavuje cara, a druhou, která proklíná všechny císaře a slibuje všem zkázu.

Lidem, kteří obzvláště dobře vyjádřili své city lásky, byly udíleny řády a vyznamenání, některým pak lidem za tytéž zásluhy nebo prostě z nadbytku citů byly přinášeny zcela zvláštní a neočekávané dárky: tak ruskému caru přineslo darem francouzské loďstvo jakousi zlatou knihu, v níž asi nic nebylo napsáno, a bylo-li napsáno, tedy něco takového, čeho nikdo nepotřebuje věděti a veliteli ruského loďstva mezi jinými dárky ještě podivuhodnější předmět, aluminiovou sochu, pokrytou květy, a mnoho jiných dárků právě tak neočekávaných.

Kromě toho všecky tyto zvláštní činy byly provázeny ještě zvláštnějšími obřady a veřejnými bohoslužbami, jímž Francouzi, (aspoň) jak by se zdálo, už dávno odvykli. Sotva od doby konkordátu bylo vykonáno tolik veřejných bohoslužeb, kolik v tom krátkém čase. Všichni Francouzi se stali najednou neobyčejně nábožnými a pečlivě rozvěšovali v pokojích ruských námořníků tytéž obrazy, které tito rovněž usilovně, jako škodlivou zbraň pověry vyhazovali ze svých škol, a ustavičně se modlili. Kardinálové a biskupové všude nařizovali modlitby a sami se modlili nejzvláštnějšími modlitbami. Tak biskup v Toulonu při spouštění obrněnce »Jorigibere« modlil se k Bohu míru, ale dával při tom znáti, že může se také obrátiti k Bohu války.

»Jaký bude jeho osud,« řekl biskup, když mluvil o spouštěném obrněnci, »ví pouze jediný Bůh; bude-li metati smrt ze svých hrozivých prsou, není známo. Ale kdybychom, když nyní jsme vzývali Boha míru, musili potom obrátiti se i k Bohu války, pevně doufáme, že ›Jorigiberi‹ popluje na nepřítele po boku mohutných lodí, jichž posádky vstoupily nyní v tak blízký bratrský spolek s našimi. Ale kéž se nesplní tato perspektiva, kéž tato slavnost zanechá jen klidnou vzpomínku, jako jest vzpomínka na velkoknížete Konstantina (Konstantin Nikolajevič byl v Toulonu roku 1857), který zde rovněž byl přítomen spouštění lodi ›Quirinal‹, a kéž přátelství Francie s Ruskem vytvoří z obou národů ochránce míru...«

Zatím deseti tisíce telegramů lítalo z Ruska do Francie, z Francie do Ruska. Francouzské ženy pozdravovaly ruské ženy. Ruské ženy vyjadřovaly svou vděčnost francouzským ženám. Skupina ruských herců pozdravovala francouzské herce, francouzští herci sdělovali, že vštěpují si pozdravy skupiny ruských herců hluboko do srdce. Ruští kandidáti na hodnost soudcovskou u okresního soudu nějakého místa projevovali své nadšení pro francouzský národ; nějaký generál děkoval nějaké paní; nějaká paní ubezpečovala nějakého generála o svých citech vůči ruskému národu; ruské děti psaly pozdravné verše francouzským dětem; francouzské děti odpovídaly verši i prózou; ruský ministr osvěty ubezpečoval francouzského ministra osvěty o náhlé lásce všech ruských dětí, učenců a spisovatelů jemu podřízených k Francouzům; členové spolku pro ochranu zvířat ubezpečovali o své vřelé náchylnosti k Francouzům; a totéž prohlašovala kazaňská rada.

Kanovník arraské diecéze prohlásil velectihodnému protopopu ruského dvorního duchovenstva, že může tvrditi, že v srdcích všech francouzských kardinálů a arcibiskupů hluboko tkví láska k Rusku a Jeho Veličenstvu Alexandru III. a jeho vznešené rodině, a že francouzští a ruští kněží vyznávají téměř stejnou víru a stejně uctívají svatou Pannu, na což velectihodný protopop odpověděl, že modlitby francouzského duchovenstva za nejvznešenější rodinu vzbudily radostný ohlas v srdcích celého národa oddaného caru a že, poněvadž ruský národ rovněž uctívá svatou Pannu, může spoléhati na Francii ve všech případech. A téměř totéž prohlašovali různí generálové, telegrafisti a obchodníci s koloniálním zbožím. Všichni někomu k něčemu blahopřáli, někomu za něco děkovali.

Rozčílení bylo tak veliké, že se dály zcela neobyčejné skutky, ale nikdo nepozoroval jejich neobvyklost, naopak všichni je schvalovali, byli jimi nadšeni a každý, jako by se bál, že se opozdí, chvátal provésti co nejdříve nějaký skutek toho druhu, aby nezůstal za ostatními. Ozvaly-li se ústní, psané nebo i tištěné protesty proti tomuto běsnění, které ukazovaly na jeho nesmyslnost, tyto protesty byly utajovány nebo umlčovány.(4)

Nemluvíme-li již o všech těch miliónech pracovních dní, ztracených pro ty slavnosti, pro nakažlivé opilství všech účastníků, podporované všemi silami, nemluvíme-li o nesmyslnosti pronesených řečí, staly se nejnesmyslnější a nejsurovější věci a nikdo si jich nevšiml.

Tak bylo umačkáno k smrti několik desítek lidí a nikdo nepovažoval za nutné se o tom zmíniti. Jeden dopisovatel psal, že mu řekl na plese Francouz, že se teď sotva nalezne jediná žena v Paříži, která by nezradila své povinnosti, aby vyhověla přání kteréhokoliv ruského námořníka: a všechno to se stalo nepozorovaně, jako něco, co tak musí býti. Byly také případy zjevného šílenství. Tak jedna žena oblékla si šaty barvy francouzsko-ruských vlajek, očekávala námořníky a vzkřikla: »Vive la Russie!«, skočila z mostu do řeky a utonula.

Ženy vůbec ve všech těch oslavách hrály vynikající úlohu a dokonce řídily muže. Francouzské ženy, kromě toho, že házely květy a různé stužky a podávaly dárky a pozdravovné adresy, vrhaly se na ulicích na ruské námořníky a líbaly je, některé bůh ví proč přinášely jim děti a žádaly, aby je políbili, a když ruští námořníci vyhověli tomu přání, všichni přítomní upadali v nadšení a plakali.

Zvláštní toto rozrušení bylo tak nakažlivé, jak vypravuje jeden dopisovatel, který se zdál úplně zdravý, po čtrnáctidenním pozorování toho všeho, co se kolem něho dálo, uprostřed dne skočil z lodi do moře a plaval s výkřikem: »Vive la France!« Když ho vytáhli a tázali se ho, proč to udělal, odpověděl, že učinil slib, že na počest Francie obepluje loď.

Tak rozrušení ničím neomezované rostlo a rostlo jako řítící se koule mokrého sněhu a dostoupilo konečně tak daleko, že nejen účastníci, nejen lidé náchylní k tomu a se slabými nervy, nýbrž i silní normální lidé propadli všeobecné náladě a upadli v nenormální stav.

Pamatuji se, že když jsem v roztržitosti četl jedno takové líčení slavnostního uvítání ruských námořníků, najednou neočekávaně mne zachvátil pocit podobný pohnutí, ba sklon k slzám, takže jsem se musil namáhati, abych tento pocit přemohl.

Poznámky:

(4) Tak jest mi znám tento protest studentů, který byl poslán do Paříže, avšak nebyl uveřejněn ani jedinými novinami. Otevřený list francouzským studentům: »Nedávno skupina moskevských studentů právníků v čele s inspektorátem opovážila se mluviti za veškeré moskevské studentstvo u příležitosti toulonských oslav. My, zástupci spolků krajinských, co nejrozhodněji protestujeme jak proti samozvanectví této skupiny, tak obsahově proti výměně pozdravů mezi nimi a francouzskými studenty. Rovněž se díváme s vřelou láskou a hlubokou úctou na Francii, ale díváme se na ni tak proto, že vidíme v ní veliký národ, který dříve ustavičně byl pro celý svět hlasatelem a prorokem velikých ideálů svobody, rovnosti a bratrství, který byl první i v odvážných pokusech vtělovati tyto veliké ideály v život, a nejlepší část ruské mládeže vždy pozdravovala Francii jako předního vojína v boji za lepší budoucnost lidstva. Ale nepovažujeme slavnosti, jako byla kronštadtská a toulonská, za vhodný důvod k takovým pozdravům. Naopak tyto slavnosti samy sebou znamenají smutný, ale doufejme že přechodný zjev, zradu Francie na její dřívější velké historické úloze: země, která vyzývala kdysi celý svět, aby rozbil okovy despotismu a nabízela bratrskou pomoc každému národu, teď podkuřuje kadidlem ruské vládě, jež systematicky brzdí normální, organický a životný vzrůst a rozvoj národního života, a nemilosrdně dusí, nezastavujíc se před ničím, všecky snahy ruské veřejnosti o osvětu, svobodu a samostatnost. Toulonská manifestace jest jeden akt z tohoto dramatu, které tvoří antagonismus dvou velkých národů, Francie a Německa, způsobený Napoleonem III. a Bismarckem. Tento antagonismus udržuje celou Evropu ve zbrani a činí rozhodčím v osudech světa ruský absolutismus, který vždycky byl oporou zvůle a despotismu proti svobodě, vykořisťovatelů proti vykořisťovaným. Pocit bolesti za svou zemi, soucit se slepotou valné části francouzské veřejnosti — to jsou pocity, jež v nás vyvolávají toulonské slavnosti. Jsme plně přesvědčeni, že mladá generace Francie nedá se strhnouti nacionálním šovinismem a jsouc připravena bíti se za ten lepší sociální řád, k němuž spěje lidstvo, dovede se vypořádati s nynějšími událostmi a patřičně se k nim zachovati; doufáme, že náš vřelý protest najde sympatickou odezvu v srdcích francouzské mládeže. Spolková rada 24 spojených krajinských spolků.«

III. kapitola

Nedávno profesor psychiatrie Sikorskij popsal v Kijevských univerzitních zprávách probádanou psychologickou epidemii malevanščiny, jak to nazývá. Objevila se v některých vesnicích Vasilkovského kraje v kijevské gubernii. Podstatným znakem této epidemie bylo podle slov pana Sikorského to, že někteří lidé těchto vesnic vlivem svého vůdce Malevanného si představovali, že brzo musí přijíti konec světa, proto změnili způsob celého života, začali rozdávati svůj majetek, paráditi se, dobře jísti a píti a přestali pracovati. Profesor shledal, že stav těchto lidí jest nenormální. Říká: »Neobyčejná dobrosrdečnost jejich přecházela často v exaltaci, radostný stav, beze všech vnějších důvodů. Byli naladěni sentimentálně; byli přehnaně zdvořilí, výmluvní, pohybliví, se slzami lehko vznikajícími a stejně tak lehko a beze stop mizícími. Prodávali nutné věci, aby si mohli poříditi deštníky, hedvábné šátky a jiné potřeby a ke všemu pak šátky byly pro ně jen toaletními okrasami. Mnoho jedli pamlsků. Jejich duševní nálada byla vždycky radostná a vedli nečinný život: navštěvovali jeden druhého, společně se procházeli... Když jim otevřeně bylo poukázáno na ošklivou okolnost, že přestali pracovati, pokaždé zněla v odpověď stereotypní věta: ›Zachce-li se mi, budu pracovati, nezachce-li se, proč bych se nutil?‹«

Učený profesor považuje stav těchto lidí za zjevný případ psychopatické epidemie, radí vládě, aby zakročila trochu proti jejímu šíření, a zakončuje svou zprávu slovy: »Malevanščina je nářek ochuravělého obyvatelstva a prosba, aby byli zbaveni od lihovin, a aby bylo zlepšeno vzdělání a zdravotní poměry.«

Ale je-li malevanščina nářek ochuravělého obyvatelstva a prosba, aby byli lidé zbaveni lihovin a škodlivých poměrů společenských, jak hrozný jest teprve ten nářek ochuravělého obyvatelstva a jaká je ta prosba, aby zbaveni byli lihovin a falešných poměrů společenských, je ta nová nemoc, která zachvátila většinu městského obyvatelstva Francie a téměř celé vládní a panské civilizované Rusko?

I kdybychom uznali, že psychopatické útroby malevanštiny jsou nebezpečné a že vláda dobře udělala, že poslechla rady profesorovy a odstranila vůdce Malevanců tím, že některé zavřela do blázince a kláštera nebo poslala daleko do vyhnanství, oč nebezpečnější musíme uznati tu novou epidemii, která se objevila v Toulonu a Paříži a odtud se šířila po celé Francii a Rusku, a oč jest nutnější, aby, když už ne vláda, tedy veřejnost zakročila rozhodně proti šíření takových epidemií.

Shoda obou epidemií jest úplná. Je tu táž neobyčejná dobrosrdečnost, která přechází v bezdůvodnou a radostnou exaltaci, táž sentimentalita, přehnaná zdvořilost, povídavost, tytéž ustavičné slzy pohnutí, které se objevují a mizí bez příčiny, táž slavnostní nálada, totéž hodování a vzájemné navštěvování, totéž oblékání v nádherné šaty, táž vášeň pro pamlsky, tytéž nesmyslné řeči, táž nečinnost, tytéž zpěvy a hudba, totéž vůdcovství žen a totéž šaškovské období u mnohých attitudes passionnalles(5), kterou zpozoroval pan Sikorskij u Malevanců, totiž jak já rozumím tomu slovu, ty různé nepřirozené pózy, které zaujímají lidé ve chvílích slavnostního setkání, vítání a řečnění na hostinách.

Shoda jest úplná. Rozdíl a to rozdíl ohromný pro tu společnost v níž se tyto zjevy dějí, jest jen ten, že tam je to pomatení několika desítek pokojných, ubohých vesničanů, kteří žijí podle svých nevelkých prostředků a proto nemohou vůbec páchati násilí na svých sousedech a kteří nakazí jiné jen osobním a ústním sdělováním své nálady, zde pak je to pomatení miliónů lidí, kteří mají ohromné spousty peněz a násilné prostředky proti jiným lidem: ručnice, bodáky, pevnosti, obrněnce, melenit, dynamit a kteří nad to mají ve své moci nejsilnější prostředky k šíření svého pomatení: poštu, telegrafy, ohromný počet novin a knih všeho druhu, jež ustavičně tisknou a rozšiřují tuto jejich nákazu po celém světě. Rozdíl jest ještě ten, že oni nejen se neopíjí, nýbrž vůbec nemají opojných nápojů, kdežto tito jsou stále podnapilí a ustavičně podnapilost v sobě udržují. A proto pro veřejnost, kde se tyto zjevy dějí, jest rozdíl mezi kijevskou epidemií, při níž podle svědectví pana Sikorského nebylo viděti, že by byly páchány nějaké násilnosti a vraždy, a tou epidemií, která se objevila v Paříži, kdy při jednom průvodu bylo umačkáno 20 žen, stejný, jaký by byl mezi tím, že z kamen vyskočí uhlík a žhne na podlaze, jež samozřejmě se od něho nevznítí, a ohněm, který zachvátil již dveře a zdi domu. Nejhorší následky kijevské epidemie budou, že sedláci jedné milióntiny Ruska promarní, co svou prací získali, a nebudou moci zaplatiti státní daně. A následky epidemie pařížsko-toulonské, která zachvátila lidí, jež mají ohromnou moc, mohou a musí býti hrozné, pro spousty peněz a pro násilné zbraně k šíření svého šílenství.

Poznámky:

(5) Vášnivé, náruživé chování.

IV. kapitola

Lze útrpně vyslechnouti tu hloupost, kterou žvaní slabý, starý, bezbranný šílenec ve své noční čepici a županu, ba nepotřebujeme mu odporovati, ba můžeme mu i přisvědčiti, ale když je to celý dav zdravých šílenců, kteří se dostali ze svého vězení, a když tento dav jest ověšen od hlavy až k patě ostrými dýkami, šavlemi a nabitými revolvery a směle mává těmito smrtonosnými zbraněmi, nemůžeme ji už přisvědčiti, ba, nemůžeme ani na chvíli býti klidni. A právě tak je při tom rozčílení, způsobeném francouzskými slavnostmi, v němž nyní žije francouzská a ruská veřejnost. Vždyť lidé, kteří propadli nyní psychopatické epidemii, mají v moci nejstrašnější vražedné a ničivé zbraně.

Ovšem ve všech řečech, při všech přípitcích, které byly proneseny za těch slavností, ve všech článcích o těchto slavnostech zjevů se říkalo, že význam všech těchto událostí tkví v zabezpečení míru. Ba i přívrženci války nemluvili o nenávisti k provinciím, jež se odtrhly, nýbrž mluvili o jakési lásce, které jaksi nenávidí.

Ale jest známa chytrost všech lidí stižených duševními nemocemi a právě to, jak velmi houževnatě opakují, že nechceme války, nýbrž chceme mír, a zamlčují, nač všichni myslíme, jest velmi hrozivým zjevem.

Ve své odpovědi při přípitku v elysejském paláci řekl ruský vyslanec:

»Než pronesu přípitek, jemuž přisvědčí z hloubi srdce nejen všichni přítomní v těchto zdech, nýbrž i stejně mocně všichni, jichž srdce daleko široko po celé veliké krásné Francii a stejně tak i celého Ruska bijí v této chvíli shodně s našimi, — dovolte, abych Vám vyjádřil hlubokou naši vděčnost za pozdravná slova, jež jste pronesli k admirálu, kterému car uložil, aby oplatil kronštadtskou návštěvu. Při tom vašem vysokém významu vaše slova označují pravý význam velkolepých mírových slavností, které jsou oslavovány s tak pozoruhodnou jednomyslností, loajalitou a upřímností.«

Tatáž, neodůvodněná zmínka jest i v řeči francouzského prezidenta. Řekl:

»Pouta lásky, která spojují Rusko a Francii, posílené přede dvěma lety dojemnými manifestacemi, jichž předmětem bylo naše loďstvo v Kronštadtu, každým dnem stávají se těsnějšími a poctivá výměna našich přátelských citů musí nadchnouti všechny, kteří upřímně si váží blahodárného míru, důvěry a bezpečnosti...«

A v obou řečech naprosto nečekaně a zcela bezdůvodně se mluví o blahodárném míru a o mírových slavnostech.

Totéž jest v telegramech, jež si vyměnili ruský car a francouzský prezident. Car telegrafuje:

»Au moment ou l’escadre russe quitte la France, il me tient à coeur de vous exprimer combien je suis touché et reconnaisant de l’accueil chaleurex et splendide que mes marius ont trouvé partout sur le sol français. Les témoignanes de vive sympathie qui se sont manifestés encore une fois avec tant d’éloquence, joindront un nouveau lieu a ceux qui unissent les deux pays et contribueront, je l’espére, à l’affermissement de la paix générále, objet de leurs efforts et de leurs voeux les plus constants...«(6)

Francouzský prezident ve své telegrafické odpovědi říká:

»La dépêche dont je remercie votre majesté m’est pervenue au moment ou je quittais Toulon pur rentrer à Paris. La belle escadre sur laquelle j’ai en la vive satisfaktion de saluer le pavillon russe dans les eaux francaises, l’accueil cordial et spontané que vos braves marius ont rencontré fartont en France affirment une fois de plus avec éclat lest sympathie sincères qui unissent nos deux pays. Ils marquent en même temps une foi profonde dans l’influence bienfaisante que penvent exercer ensembe deux grandes nations devouées à la causse de la faix.«(7)

Zase v obou telegramech z ničeho nic jest zmínka o míru, který nemá nic společného s oslavami námořníků.

Nebylo jediné řeči, ani jediného článku, v němž by se neříkalo, že cílem všech těch minulých orgií jest mír Evropy. Při obědě, které pořádají představitelé ruského tisku, všichni mluví o míru. Pan Zola, který nedávno psal, že válka jest nutná, ba i užitečná, a pan Boguet, který nejednou v tisku tvrdil totéž, nemluví ani slova o válce, nýbrž mluví jen o míru. Zasedání sněmoven jest zahajováno řečmi o minulých slavnostech, řečníci tvrdí, že tyto slavnosti jsou vyhlášením evropského míru.

Je to stejné, jako když člověk, který přišel do klidné společnosti, usilovně ubezpečuje při každé příležitosti všecky přítomné, že naprosto nemá úmyslu někomu vyrážeti zuby neb oči a zlámati ruce, nýbrž že má pouze v úmyslu klidně stráviti večer. »Ale nikdo o tom nepochybuje,« chtěli bychom mu říci. »Máte-li takové hnusné úmysly, při nejmenším se neopovažujte nám o nich mluviti.«

Ve mnohých statích o slavnostech dokonce přímo a naivně se projevuje uspokojení, že za slavností nikdo neřekl, co bylo rozhodnuto tacitu consensu skrývati přede všemi, a že je jeden neopatrný člověk, jenž hned je sebrán policií, vykřikl to, co si mysleli všichni, a to: »A bas l’Allemagne!« Tak někdy se těší děti, že skryly své čtveráctví, takže je právě jejich radost prozrazuje.

Ale proč pak bychom se radovali, že nikdo nic nemluvil o válce, nemyslíme-li stejně na ni?

Poznámky:

(6) Ve chvíli, kdy ruská eskadra opouští Francii, vroucně si přeji vysloviti vám, jak jsem dojat a vděčen za vřelé a skvělé přijetí, jakého se dostalo mým námořníkům všude na půdě francouzské. Důkazy živé sympatie, které se projevily ještě jednou tak výmluvně, znovu upevní sympatie, které spojují obě země, a přispějí, jak doufám, k upevnění obecného míru, předmětu jejich snah a jejich nejtrvalejších přání atd.

(7) Depeše, za kterou děkuji Vašemu Veličenstvu, došla mně ve chvíli, kdy jsem opouštěl Toulon, abych se navrátil do Paříže. Krásná eskadra, na které jsem s živou radostí pozdravil ruskou vlajku ve vodách francouzských, srdečné a spontánní přijetí, jaké našli vaši udatní námořníci všude ve Francii, potvrzují opět skvěle upřímné sympatie, které pojí obě naše země. Znamenají zároveň hlubokou víru v blahodárný vliv, jaký mohou oba velcí oddaní národové společně vykonávati ve prospěch míru.

V. kapitola

Nikdo nemyslí na válku, ale vyhazují se jen miliardy na přípravy a milióny lidí jest ve zbrani v Rusku a ve Francii.

»Ale to se všechno děje k zabezpečení míru. Si vis pacem para bellum. L’empire c’est la faix, la république c’est la faix.«(8)

Ale je-li tomu tak, proč pak tedy u nás v Rusku nejen ve všech časopisech a novinách, jež vydávány jsou pro tak zvané vzdělané lidi, vysvětlují se výkony našeho spolku s Francií pro případ války s Německem, nýbrž i v »Selském Věstníku«, novinách, vydávaných ruskou vládou pro lid, našeptává se tomuto nešťastnému lidu, vládou klamanému, že »přátelství s Francií i pro Rusko jest prospěšné a užitečné, protože kdyby proti všemu očekávání zmíněné mocnosti (Německo, Rakousko, Francie) se rozhodly porušiti mír s Ruskem, tu, třebas by Rusko samo se mohlo s boží pomocí ubrániti a vypořádati se s velmi mocným spolkem nepřátel, nebylo by to lehké a pro úspěšný boj bylo by třeba velkých obětí a ztrát« atd.(9)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlády lži (O vlastenectví).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.