Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

STRUČNÝ VÝKLAD

EVANGELIA

sv. 6

Nakladatelství Michal Legelli

2019

Lev Nikolajevič Tolstoj

Stručný výklad evangelia

podle českého překladu

J. Nováka

nakladatelstvím F. Bačkovský

v Praze roku 1895

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 15. publikaci

elektronické vydání první

138 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2019

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907477-8-4 (epub)

ISBN 978-80-907477-9-1 (azw3)

STRUČNÝ VÝKLAD

EVANGELIA

PŘEDMLUVA

ke „Stručnému výkladu evangelia“.

Tento „Stručný výklad evangelia“ jest výtah z velkého díla, které mám v rukopise a které nemůže býti v Rusku vytištěno.[1]

Dílo to obsahuje čtyři části:

1. Výklad o tom, jakým postupem bral se můj osobní život a mé myšlenky, které mne přivedly ku přesvědčení, že v křesťanském učení jest pravda.[2]

2. Výklad křesťanského učení dle nauk církve vůbec, apoštolů, sněmů a tak řečených otců církevních a důkazy o nesprávnosti těchto nauk.

3. Zkoumání křesťanského učení ne dle těchto nauk, nýbrž jedině podle toho, co se nám zachovalo z učení Kristovi připisovaného a zaznamenaného v evangeliích, potom překlad čtyř evangelií a spojení jich v jedno.

4. Výklad pravého smyslu křesťanského učení, příčin, které zavinily porušení tohoto učení, a následků, které musilo míti hlásání jeho.

Tento stručný výklad evangelia jest zkrácení třetí části. Spojení čtyř evangelií provedl jsem dle smyslu učení. Při tomto spojování jich nebylo mi téměř ani odchylovati se od pořádku, v kterém jsou evangelia složena, takže v mém spojení nejen není více veršů evangelia přestaveno, nýbrž jest jich přestaveno spíše méně nežli ve většině známých mně konkordancí i v našem vydání Čtyř evangelií od Grečuleviče.

V evangeliích sv. Jana dle spojení mého vůbec nejsou verše přestavovány, nýbrž celé jest upraveno v témž pořádku jako v originále.

Rozdělení evangelií ve 12 anebo v 6 hlav (spojujeme-li vždy dvě hlavy v jednu), vyplynulo samo sebou ze smyslu učení.

Smysl těchto slov jest tento:

1. Člověk jest Synem nekonečného původu, Synem tohoto Otce ne tělem, nýbrž duchem.

2. A proto člověk musí tomuto původu sloužiti duchem.

3. Život všech lidí má původ božský. On jediný jest svatý.

4. A proto člověk má tomuto původu sloužiti v životě všech lidí. To jest vůle Otcova.

5. Jedině sloužení vůli Otce života dává pravý, tj. rozumný život.

6. A proto ukojení své vůle není nutným ku pravému životu.

7. Život časný, tělesný jest pokrmem života pravého, — stavivem životu rozumnému.

8. A proto pravý život jest mimo prostor časový, on jest pouze v přítomnosti.

9. Klam života v čase: života minulosti a budoucnosti, skrývá lidem pravý život, život přítomnosti.

10. A proto člověk má se snažiti, aby zmařil klam časného života minulosti a budoucnosti.

11. Pravý život jest nejen mimo čas — život přítomnosti, nýbrž jest i životem mimo osobnost — život společný všem lidem.

12. A proto, kdo v přítomnosti žije společným životem všech lidí, spojuje se s Otcem, původem a základem života.

Každé dvě hlavy jsou mezi sebou v poměru následku a příčiny. Kromě dvanácti hlav připojen jest k výkladu úvod z prvé hlavy evangelia sv. Jana, v níž pisatel mluví o smyslu veškerého učení, a zakončení listu téhož pisatele (napsaného bezpochyby před evangeliem), v němž jest podán celkový souhrn toho, co předcházelo. Úvod a zakončení nejsou podstatnou částí učení. Jsou to jen všeobecné názory o celém učení. Přes to, že zakončení, tak jako celý výklad ten, mohlo by býti vynecháno, aniž by se tím smyslu učení děla újma (tím spíše, kdy obě části jsou psány osobou Janovou, a nikoli Ježíšem), podržel jsem je proto, že tyto části, při prostém a rozumném pojímání učení Kristova potvrzujíce sebe vzájemně i celé učení naproti podivným výkladům církve, ukazují zcela prostě na ten smysl, který má býti učení přikládán.

Na počátku každé hlavy položil jsem kromě stručného naznačení obsahu ještě také slova modlitby, které Ježíš učil své učedníky, aby se ji modlili, slova, která každé hlavě odpovídají.

Ukončiv práci svou, seznal jsem k svému podivu a potěšení, že takzvaná modlitba Páně není nic jiného než celé učení Ježíšovo vyjádřené nejstručnější formou v témž pořádku, v jakém jsem sestavil hlavy tohoto spisu, a že každá věta modlitby odpovídá smyslu a pořádku slov:

1. Otče náš. (Člověk jest Syn Boží.)

2. Jenž jsi na nebesích. (Bůh je nekonečný duchovní původ života.)

3. Posvěť se jméno Tvé. (Buď svatým tento původ života.)

4. Přijď království Tvé. (Jeho moc uskutečni se ve všech lidech.)

5. Buď vůle Tvá jako v nebi. (A staň se vůle tohoto nekonečného původu jako v sobě samém.)

6. Tak i na zemi. (Tak i v těle.)

7. Chléb náš vezdejší dejž nám. (Život časný je pokrmem života pravého.)

8. Dnes. (Život pravý jest v přítomnosti.)

9. A odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme svým viníkům. (A ať nám tento pravý život neskrývají chyby a bludy minulosti.)

10. A neuveď nás v pokušení. (A ať nás neuvádějí v klam.)

11. Ale zbav nás zlého. (A proto nebude zla.)

12. Jako Tvé jest království a moc a sláva. (Ale bude Tvá vláda i moc a rozum.)

V obšírném výkladě třetí části, jejž mám v rukopise, jest evangelium dle čtyř evangelistů přeloženo a vyloženo celé, bez nejmenších mezer. V přítomném výkladě jsou vynechány tyto verše: začátek, narození Jana Křtitele, jeho uvěznění a smrt, narození Ježíšovo, jeho rodokmen, útěk s matkou do Egypta, zázraky Ježíšovy v Káni a Kafarnaum, vypuzení ďáblů, chození po moři, uschnutí fíkovníku, uzdravení nemocných, z mrtvých vstání samého Krista a ukázání na proroctví, která se vyplnila v živote Kristově.

Tyto verše jsou v přítomném stručném výkladě proto vynechány, že neobsahují v sobě učení, nýbrž líčíce pouze události, které se staly před vystoupením Ježíšovým, v době vystoupení jeho a po době té, nic nového nepřidávají a výklad činí složitým a znesnadňují jej. Tyto verše, ať jsou pojímány jakkoli, neobsahují ani odporu s učením ani jeho potvrzení. Jediný význam těchto veršů pro křesťanství byl ten, že dokazovaly božství Ježíšovo tomu, kdo v ně nevěřil. Pro člověka, který nechápe přesvědčivost vypravování o zázracích a kromě toho nepochybuje o božství Ježíšově na základě samého učení jeho, odpadají tyto verše samy sebou, poněvadž jsou zbytečné.

Ve velkém výkladě jest každá úchylka od obvyklého překladu, každé vložené objasnění, každé vynechání slova vyloženo a dokázáno srovnáním různých variant evangelií, kontexty, filologickými a jinými vývody. V tomto stručném výkladě jsou jak všechny tyto důkazy a vyvrácení chybného pojímání církve, tak i podrobné poznámky s odkazy vynechávány z toho důvodu, že úvahy o každém jednotlivém místě, často velmi dlouhé, nejsou hlavními důkazy toho, že pojímání smyslu učení jest pravé. Hlavním důkazem pravosti pojímání jest jednota, jasnost, prostota, úplnost učení a shoda jeho s vnitřním citem každého člověka, který pravdu hledá.

Co se týče vůbec všech odchylek v mém výkladě od textu církvemi přijatého, nesmí čtenář zapomínati na to, že tak běžná nám představa o tom, že evangelia, všechna čtyři, se všemi svými verši a písmeny, jsou svaté knihy, jest z jedné strany nejhrubší blud, z druhé nejhrubší klam. Čtenář musí býti pamětliv toho, že Ježíš nikdy sám nepsal žádné knihy, jako Platón, Filón nebo Markus Aurélius, ano nikdy, jako Sókratés, nepřednášel svého učení lidem znalým písma a vzdělaným, nýbrž mluvil k lidem písma neznalým, s kterými se v životě svém stýkal, a že teprve dlouho po smrti jeho vzpomněli si lidé, že to, co mluvil, bylo velmi důležito a že by nebylo na škodu zaznamenati něco z toho, co mluvil a konal, a skoro po sto letech jali se zaznamenávati to, co o něm slyšeli. Čtenář musí býti pamětliv toho, že takových zápisek bylo velmi mnoho, že mnohé se ztratily, mnohé byly velmi chatrné a že křesťané užívali jich všech a znenáhla vybírali, co se jim zdálo býti lepším a obsažnějším, že církve volíce tato nejlepší evangelia musily dle přísloví »nevybereš doubku bez součku« do toho, co vyňaly z celé veliké literatury o Kristu, zahrnouti také mnoho »součků«, že v kanonických evangeliích jest mnoho míst právě tak chatrných jako zamítnutých apokryfních a že v apokryfních jest lecco dobrého.

Čtenář musí býti pamětliv toho, že svatým muže býti učení Kristovo, ale nijak nemůže býti svatým jistý počet veršů a písmen, a nemohou státi se svatými právě takovéto knihy od prvního řádku do posledního jen proto, že lidé řeknou, že jsou svatými. Mezi vzdělanci jedině náš ruský čtenář, díky ruské cenzuře, může neznati stoleté práce historické kritiky a naivně mluviti o tom, že jsou evangelia Matoušovo, Markovo a Lukášovo tak, jak jsou, napsána od evangelistů každé zvlášť a úplně. Čtenář musí býti pamětliv toho, že to praví roku 1880, neznaje nic z toho, co v tomto oboru vykonala věda — zrovna tak, jako se v minulém století mluvilo o slunci otáčejícím se kolem země.[3] Čtenář musí býti pamětliv toho, že evangelia synoptická v té podobě, jak se nám zachovala, jsou výsledkem zdlouhavého vzrůstání sepisováním a připisováním a kombinací tisícerých různých rozumů a ruk lidských, ale nikterak výtvorem svatého Ducha, který mluvil k evangelistům. Čtenář musí býti pamětliv toho, že připisovati evangelia v nynější jejich podobě apoštolům jest bajka, která nejen neobstojí při kritice, nýbrž ani nemá žádného základu, kromě touhy nábožných lidí, aby tomu tak bylo. Evangelia byla sbírána, rozhojňována a vykládána po věky, všechna evangelia IV. století, která se nám zachovala, byla psána nepřetržitým písmem bez znamének, a proto také po IV. a V. století podléhala rozmanitým způsobům čtení, takže takových různých čtení evangelických knih počítá se na padesát tisíc. Toho všeho musí býti čtenář pamětliv, aby nezbloudil na ten běžný nám názor, že evangelia, jak jsou pojímána nyní, právě tak přišla k nám od svatého Ducha. Čtenář musí býti pamětliv toho, že nejen není pokárání hodným odstraňovati z evangelia zbytečná místa, objasňovati jedna druhými, nýbrž naopak, že jest pokárání hodno a bezbožné nečiniti tak a pokládati jistý počet veršů a písmen za posvátný.[4]

Z druhé strany prosím čtenáře mého výkladu evangelia, aby byl pamětliv toho, že, nehledím-li na evangelia jako na posvátné knihy, které k nám sestoupily z nebe od Ducha svatého — nehledím tak na evangelia jako na pouhou památku dějin náboženské literatury. Chápu i bohoslovecký i dějepisný názor o evangeliích, ale hledím na ně jinak, a proto prosím čtenáře, aby při čtení mého výkladu nezbloudil ani na církevní názor ani na dějepisný názor o evangeliích, jenž jest v poslední době vzdělancům běžný, názor, kterého jsem neměl a který pokládám stejně za neúplný. Na křesťanství nehledím ani jako na výhradně božské zjevení ani jako na zjev dějepisný, já hledím na křesťanství jako na učení, které dává smysl života. Ku křesťanství byl jsem obrácen nikoli bohoslovným hloubáním ani dějepisným, nýbrž tím, že v padesátém roce života svého byl jsem uveden v zoufalství a chtěl jsem se zavražditi, když jsem, otázav se sebe a mudrců z mého okolí, co jsem a v čem záleží smysl mého života, dostal odpověď: »Ty jsi nahodilé spojení částic — smyslu v životě není a sám život jest zlo.« — Ale rozpomenuv se, že dříve, v dětství, když jsem věřil, smysl života pro mne byl a že lidé věřící okolo mne — většina lidí nezkažená bohatstvím, věří a žijí pravým životem, začal jsem pochybovati o pravdivosti odpovědi, kterou mi dala moudrost lidí mého okolí, a pokusil jsem se pochopiti odpověď, kterou dává křesťanství lidem žijícím pravým životem.

I jal jsem se studovati křesťanství a studovati v křesťanském učení to, co jest vodítkem života lidského. Jal jsem se studovati to křesťanství, jehož působení jsem viděl v životě, a jal jsem se srovnávati toto působení jeho s jeho pramenem. Pramenem křesťanského učení byla evangelia a v evangeliích nalézal jsem objasnění toho smyslu, který byl vodítkem životu všech lidí žijících pravým životem. Ale při studiu křesťanství našel jsem vedle tohoto pramene čisté vody života také bláto a bahno nezákonně s ním spojené, jež jediné zakrývalo mi jeho čistotu; vedle vznešeného učení křesťanského našel jsem sloučené s ním a jemu cizí, nestvůrné učení židovské a církevní. Bylo mi tak, jako člověku, který by dostal pytel smrdutého bláta a teprve po dlouhém boji a práci by našel, že v tomto pytli naplněném blátem opravdu leží drahocenné perly, pochopil by, že není vinen svým odporem ke smrdutému blátu a že, nejsou nejen vinni, nýbrž hodni lásky a vážnosti lidé, kteří sebrali a chovali tuto perlu spolu s blátem, ale přece neví, co má dělati s těmi vzácnostmi, které našel promíšené s blátem. V trapném stavu tomto byl jsem do té doby, pokud jsem se nepřesvědčil, že perly nesrostly s blátem a že mohou býti očištěny.

Neznal jsem světla, domníval jsem se, že není pravdy v životě, ale nabyv přesvědčení, že lidé žijí pouze tímto světlem, jal jsem se hledati pramen jeho a našel jsem jej v evangeliích přese všechny chybné výklady církví. A dostav se k tomuto pramenu světla, byl jsem jím oslněn a dostal jsem úplné odpovědi na otázky o smyslu mého života a života jiných lidí; odpovědi zplna se shodující se všemi mně známými odpověďmi jiných národů a dle mého názoru vynikajicí nade všechny.

Hledal jsem odpovědi na otázku života a ne na bohosloveckou a dějepisnou otázku, a proto bylo mi vše úplně lhostejné: byl-li Bůh nebo nebyl Bůh Ježíš Kristus, i to, od koho vyšel Duch svatý atp., a stejně nedůležitým a nepotřebným bylo věděti, kdy a kým bylo napsáno evangelium a ta neb ona průpověď a může-li či nemůže-li býti připsána Kristu. Mně bylo důležitým to světlo, jež osvěcuje 1800let lidstvo a osvěcovalo i osvěcuje mne; ale jak nazvati pramen tohoto světla a jaká jest látka jeho a kým bylo rozsvíceno, to vše bylo mi lhostejné.

I jal jsem se nahlížeti do tohoto světla a hledati vše to, co se mu příčilo, a čím dále jsem šel touto cestou, tím nepochybnějším stával se mi rozdíl mezi pravdou a lží.[5] Na začátku své práce měl jsem ještě pochybnosti, činil jsem pokusy o umělé výklady, ale čím dále jsem šel, tím pevnější a jasnější stávala se věc a nepochybnější pravda. Bylo mi tak jako člověku, který sestavuje sochu v kousky rozbitou. Na počátku ještě může býti pochybnost o tom, zdali jest ten kousek část nohy či ruky, ale když jsou nohy sestaveny, potom už jistě kousek ten nejde k noze, nýbrž, když ještě k tomu shoduje se kousek tento s jiným kouskem postranním a všemi tahy lomu svého souhlasí s dolejším kouskem, potom už nemůže býti pochybnosti. To jsem zakusil v postupu své práce a nepozbyl-li jsem rozumu, bude musiti tento pocit zakoušeti také čtenář při čtení velkého výkladu evangelia, kde jest každý vývod zároveň opřen i filologickými úvahami a varianty i kontexty i souhlasem se základní myšlenkou.

Tím by mohla býti předmluva ukončena, kdyby byla evangelia knihy, které byly nyní objeveny, kdyby učení Kristovo nepodléhalo 1800letým křivým výkladům. Nyní však jest ku pochopení pravého učení Ježíšova, jak mu mohl sám rozuměti, nutno poznati hlavní příčiny křivých výkladů, jež učení pokazily, a hlavní směry křivých výkladu.

Hlavní příčina těchto křivých výkladů, které tak znetvořily učení Kristovo, že jest nesnadno je viděti pod jejich tlustou vrstvou, záleží v tom, že od dob Pavlových, jenž ne zcela správně pochopiv učení Kristovo, ano ani ho neznaje v té podobě, v jaké potom bylo vyjádřeno v evangeliu Matoušově, spojil je s učením o farizejském podání a tím se všemi naukami Starého zákona. — Pavel obyčejně bývá pokládán za apoštola pohanů — za apoštola protestanta. On jím také byl z vnější stránky, vzhledem k obřízce aj. Avšak učení o podání, o souvislosti Starého zákona s Novým, bylo v křesťanství vneseno Pavlem, a toto učení o podání, tento princip podání, bylo hlavní příčinou toho, že se křesťanské učení zvrhlo a že mu nebylo rozuměno.

Dobou Pavlovou začíná Talmud křesťanský, který se nazývá učením církví, a učení Kristovo stává se ne učením jediným, božským a úplným, nýbrž jedním ze článků řetězu zjevení, které se počalo na počátku světa a trvá v církvi do nynějška.

Tito křiví vykladatelé nazývají Ježíše Bohem; ale uznávání jeho za Boha nevede jich k tomu, aby slovům a učení, které připisují Bohu, přikládali větší váhu nežli slovům Pentateuchu, Žalmů, Skutků apoštolských, Epištol, Zjevení (Apokalypse), ano i Usnesení sněmů a Spisů církevních otců.

Křiví vykladatelé tito nepřipouštějí jiného pojímání učení Ježíše Krista než takové, které by bylo v souhlase s veškerým předcházejícím i následujícím zjevením, takže cílem jejich není to, aby objasnili význam nauky Kristovy, nýbrž jedině to, aby našli smysl co nejméně odporující spisům, které jsou vespolek v největším odporu: Pentateuchu, Žalmů, evangelií, epištol, Skutků atd., všeho, co se pokládá za Písmo svaté.

Patrno, že při takovém názoru o učení Kristově jest pochopení jeho nemyslitelné. Z tohoto křivého názoru vyplývá nesmírná rozmanitost v pojímání evangelia.

Takovýchto výkladů, jejichž cílem není pravda, nýbrž smíření nesmiřitelného, tj. spisu Starého a Nového zákona, může býti dojista nesčíslný počet, a tak tomu také jest. A tak, aby se uvedení jistých věcí v souhlas uznalo za pravé, zbývají prostředky vnější: zázraky, sestoupení Ducha svatého a jiné.

Srovnávali a srovnávají každý dle svého; ale každý při svém úsilí o souhlasnost tvrdí, že jeho srovnání jest pokračujícím zjevením Ducha svatého. Takové jsou epištoly Pavlovy, usnesení sněmů, jež se začínají formulí: »Vidí se nám a Duchu svatému,« takové jsou výnosy papežů, synod, Ariánů, Paulikiánů a všech křivých vykladatelů tvrdících, že jejich ústy mluví svatý Duch. Oni všichni užívají jednoho a téhož hrubého způsobu k dotvrzení pravdy svého srovnání tím, že jejich srovnání není výsledkem jejich myšlení, nýbrž dotvrzením Ducha svatého.

Nepouštějíce se ani v rozbor těchto věr samých, z nichž každá sebe nazývá pravou, nemůžeme nepozorovati, že ve společném jim všem způsobu, dle něhož uznávají veliké množství takzvaných spisů Starého a Nového zákona za stejně posvátné, leží nepřekonatelná, jimi samými způsobená překážka, která nedovoluje rozuměti učení Kristovu a poznati, že z tohoto poblouzení vyplývá sama možnost, ano nutnost nekonečně rozmanitých nepřátelských sekt.

Jen srovnání velikého počtu zjevení může býti nekonečně různé; výklad učení jedné osoby, ctěné za Boha, nemůže zploditi sekt. Učení Boha sestoupivšího na zemi nemůže býti pojímáno různě. Sestoupil-li Bůh na zemi, aby lidem objevil pravdu, pak nejmenší, co mohl učiniti, jest, aby objevil pravdu tak, aby jí všichni rozuměli: neučinil-li toho, pak není Bohem; jsou-li pravdy boží takové, že ani Bůh nemohl je učiniti srozumitelnými lidem, pak už lidé nijak nemohou to učiniti.

Není-li Ježíš Bohem, nýbrž velikým člověkem, pak učení jeho může tím méně zploditi sekt. Učení velikého člověka jest veliké jen tím, že srozumitelně a jasně vyslovuje to, co druzí vyslovovali nesrozumitelně a nejasně.

Co není srozumitelné v učení velikého člověka, to není ani veliké a učení velikého člověka nemůže ploditi sekt. Učení velikého člověka jest veliké jen tím, že všechny sjednocuje v jediné pro všechny pravdě. Jen takový výklad, který tvrdí, že jest zjevením Ducha svatého, že jest jediný, pravý, že všechny ostatní jsou lež, jen takovýto výklad plodí nenávist a takzvané sekty. Byť sebe více říkali sektáři všech vyznání, že neodsuzují jiného vyznání, že se modlí za jeho připojení k nim a nemají k němu nenávisti, jest to neoprávněno. Nikdy ani jedno tvrzení kteréhokoli dogmatu, počínaje Ariem, nevyplývalo z ničeho jiného, nežli z obviňování protivného dogmatu ze lži. Hlásati však, že prohlášení nějakého dogmatu jest činem božím, svatého Ducha, jest nejvyšší stupeň pýchy a hlouposti; pýchy proto, že nelze říci nic pyšnějšího, nežli že slova mnou pronesená pronesl Bůh skrze mne, a hlouposti proto, že nelze říci nic hloupějšího nežli na tvrzení člověka, že jeho ústy mluví Bůh, říci: »Ne, tvými ne, ale mými ústy mluví Bůh a mluví zcela opačné tomu, co mluví tvůj Bůh.« A zatím všechny sněmy, všechna vyznání víry, všechny církve mluví jen totéž, a z toho vyplývá a vyplývalo všechno to zlo, které se jménem věr páchalo a páše na světě. Ale kromě toho vnějšího zla sekt jest při tom i jiný vážný, vnitřní nedostatek, vyskytující se při všech sektách, jenž jim dodává nejasného, neurčitého a nepoctivého rázu.

Tento nedostatek záleží v tom, že tyto všechny sekty, uznavše za poslední zjevení Ducha svatého, jenž sestoupil na apoštoly a přešel a přechází na domněle vyvolené vykladatele, nikde nepraví přímo, určitě a přesně, v čem záleží toto zjevení Ducha svatého, a přes to na tomto domněle pokračujícím zjevení zakládají svou víru a nazývají ji Kristovou.

Všichni sektáři, kteříž uznávají zjevení Ducha svatého, uznávají tak jako mohamedáni trojí zjevení: mohamedáni Mojžíšovo, Ježíšovo, Mohamedovo; církevníci Mojžíšovo, Ježíšovo a Ducha svatého. Ale dle mohamedánské víry Mohamed jest poslední prorok, jenž objasnil význam zjevení Mojžíšova a Ježíšova, a on jest poslední zjevení, jež objasnilo všechno předchozí, a toto zjevení každý pravověrný má před sebou. Ale jinak jest tomu při církevní víře: ona tak jako mohamedánská uznává trojí zjevení: Mojžíšovo, Ježíšovo a Ducha svatého, ale ona sebe nenazývá dle jména posledního zjevení »svatoduchovou«, nýbrž tvrdí, že základem její víry jest učení Kristovo. A tak hlásají učení své, ale autoritu tohoto učení připisují Kristovi.

Svatoduchoví sektáři, uznávajíce za poslední zjevení, jež objasňuje všechno předchozí, jedni Pavla, ti neb oni sněmy, jiní papeže, ještě jiní listy patriarchů, jiní jednotlivá zjevení Ducha svatého, musili by tak i pojmenovati a nazývati svou víru dle jména toho, kdo měl poslední zjevení, byli-li tedy posledním zjevením otcové anebo list východních patriarchů anebo papežské výnosy anebo syllabus anebo katechismus Lutherův anebo Filaretův, musili by tak i pojmenovati a nazývati svou víru, poněvadž poslední zjevení, jež objasňuje vše předchozí, vždycky bude také hlavním zjevením. Ale oni toho nečiní a místo toho hlásají nauky Kristu naprosto cizí, tvrdí, že tyto nauky hlásal Kristus. A tak dle jejich učení Kristus prý prohlásil, že svou krví vykoupil pokolení lidské, padlé vinou Adamovou: že Bůh jest Trojice, že Duch svatý sestoupil na apoštoly a vkládáním rukou přešel na kněžstvo, že k spasení jest potřeba tří tajemství atp. To vše prý jest učení Kristovo, kdežto v učení Ježíšově není ani jediné zmínky o ničem takovém. Tito křiví učitelé musejí své učení a svou víru nazývati učením a věrou Ducha svatého a ne Kristovou, poněvadž Kristovou věrou možno nazývati jen tu víru, která zjevení Kristovo zachované nám v evangeliích uznává za poslední zjevení, jakož také musí uznávati dle slov Kristových: »Učitelem nikoho nejmenuji kromě Krista.« Zdálo by se, že jest to tak prosté, že by ani nestálo za to o tom mluviti, ale jakkoli jest to divné, přece musí se říci, že se to nepoznává dosud. Místo toho, aby všechny své síly obrátili k tomu, aby oddělili učení Kristovo od umělého, ničím neoprávněného vyrovnávání jeho se Starým zákonem i s těmi libovolnými doplňky Ducha svatého, jest veškeré úsilí obráceno k tomu, aby našli největší smysl v tomto sloučení. Jest to divné; v této chybě shodují se dva krajní tábory: církevníků a svobodně myslících historiků křesťanstva. Jedni, církevníci, nazývajíce Ježíše druhou osobou Trojice, nepojímají učení jeho jinak než ve spojení s těmi domnělými zjeveními třetí osoby, která nacházejí v Starém zákoně, v listech sněmů, ve výnosech otců, a hlásají nejdivnější víry tvrdíce, že tato víra jest Kristova. Jiní, neuznávajíce Ježíše za Boha rovněž nepojímají učení jeho tak, jak mohlo býti hlásáno jím, nýbrž tak, jak je pojímá Pavel a jiní vykladatelé jeho. Tito vykladatelé, uznávajíce Ježíše ne za Boha, nýbrž za člověka, zbavují Ježíše nejzákonnějšího práva lidského odpovídati za svá slova a ne za křivé vykladače těchto slov. Tito učení vykladači snažíce se objasniti učení Ježíšovo vnucují Ježíši to, čeho on nikdy nezamýšlel mluviti. Zástupci této školy vykladatelů, počínaje od nejpopulárnějšího z nich, Renana, nenamáhali se odděliti z učení Kristova to, čemu učil sám Kristus, od toho, co na ně navěsili jeho vykladatelé, nenamáhali se pochopiti učení jeho poněkud hlouběji než církevníci, snažíce se smysl zjevu Ježíšova a rozšíření jeho učení pochopiti z událostí, života Ježíšova, a podmínek jeho doby.

A přes to by se zdálo, že dějepisci již nemohou se dopouštěti této chyby. Úkol, který jim nastává řešiti, záleží v tomto: před 1800 lety objevil se jakýsi chuďas a cosi mluvil. Zmrskali jej a pověsili, a všichni na něj zapomněli, jako byly zapomenuty milióny takových případů, a po dvě stě let o něm svět nic neslyšel. Tu však se ukazuje, že kdosi zapamatoval sobě, co byl mluvil, vypravoval to druhému, třetímu. Dál a dále, a hle, miliardy lidí rozumných i hloupých, učených i neučených nemohou se zbaviti myšlenky, že tento, jedině tento člověk byl Bůh. Jak objasniti tento podivuhodný zjev? Církevníci říkají, že se to stalo tím, že Ježíš právě byl Bůh. Tu pak jest vše pochopitelno. Ale nebyl-li Bůh, jak potom objasniti, že právě tento prostý člověk byl ode všech uznán za Boha?

A učenci této školy bedlivě zkoumají všechny podrobnosti o podmínkách života tohoto člověka, nepozorujíce, že, byť vypátrali sebe více podrobností (ve skutečnosti nevypátrali zhola nic kromě toho, co jest u Josefa Flávia a v evangeliích), i kdyby sestavili celý životopis Ježíšův do nejmenších podrobností a seznali, kdy co jedl a kde přenocoval Ježíš, otázka: proč právě on měl takový vliv na lidi, zůstala by přece bez odpovědi. Odpověď není obsažena v tom, v jakém okolí narodil se Ježíš, kdo jej vychovával atd., a ještě méně v tom, co se dělo v Římě, a že lid byl nakloněn ku pověře atp., nýbrž jedině v tom, co tak zvláštního hlásal tento člověk, co přimělo lidi k tomu, aby jej oddělili ode všech ostatních a uznali jej za Boha tenkrát i nyní. Zdálo by se, že, chce-li to člověk pochopiti, první, co musí učiniti, jest, postarati se, aby pochopil učení tohoto muže, aby pochopil, jak se samo sebou rozumí, pravé jeho učení, a ne ty hrubé výklady jeho nauk, které se rozšířily a rozšiřují po něm. Ale toho nečiní. Tito učení historikové křesťanstva tak se zaradovali tomu, že Ježíš nebyl Bůh, a tak dychtí dokázati, že učení jeho není božské a tudíž závazné, že zapomínají na to, že čím více to dokáží, že byl prostý člověk a že učení jeho není božské, tím vzdálenější budou od porozumění otázce, kterou se zabývají. A všechny síly napínají, aby dokázali, že to byl prostý člověk, že proto učení jeho není božským. Abychom jasněji viděli tento blud, vzpomeňme si jen na Renana aj. Havet — ten naivně tvrdí, že »Jésus Christ n’avait rien de chrétien.« (Ježíš Kristus neměl do sebe nic křesťanského.) A Souris, ten s nadšením dokazuje, že Ježíš Kristus byl velmi hrubý a hloupý člověk.

Nejde o to, dokázati, že Ježíš nebyl Bůh a že proto jeho učení není božské, ani o to, dokázati, že nebyl katolík, nýbrž o to, pochopiti, v čem záleželo to učení, jež bylo lidem tak vznešené a drahé, že hlasatele učení tohoto uznali a uznávají za Boha. O to jsem se pokusil, abych to provedl, a aspoň pro sebe jsem to provedl. A to předkládám svým čtenářům.

Náleží-li čtenář k veliké většině vzdělanců vychovaných v církevní víře a neodřekl-li se jí pro její nesrovnalost se zdravým smyslem a svědomím (zůstala-li u takového člověka láska a vážnost k duchu křesťanského učení či pokládá-li dle přísloví: »Zlobí-li tě blechy, s celým kožichem do pece« celé křesťanství za škodlivou pověru), prosím takového čtenáře, aby byl pamětliv toho, že to, co jej odpuzuje, i to, co se mu jeví býti pověrou, není učení Kristovo, že Kristus nemůže býti odpověden za to špatné podání, které připletli k jeho učení a vydávali za křesťanství; třeba jest studovati jen ono učení Kristovo, jak se nám zachovalo, tj. slova a skutky, které připisují Kristu a které mají význam vyučovatelský. Četbou mého výkladu přesvědčí se takový čtenář, že křesťanství nejen není smísení vznešeného s nízkým, nejen není pověrou, nýbrž jest nejpřísnější, nejčistší a nejúplnější učení metafyzické a mravní, nad které se dosud nepovznesl rozum lidský a v jehož kruhu pohybuje se, aniž jest si toho vědoma, veškerá vyšší činnost lidská: politická, vědecká, poetická a filosofická. Náleží-li čtenář k té nepatrné menšině vzdělanců, kteří se drží církevní víry, vyznávaje ji nikoli k účelům vnějším, nýbrž pro vnitřní klid, pak prosím takového čtenáře, aby dříve, než bude čísti, řešil v duchu otázku, co mu jest dražší: duševní klid či pravda? Jestliže klid, pak ho prosím, aby nečetl, jestliže však pravda, pak ho prosím, aby byl pamětliv toho, že učení Kristovo vyložené zde jest přes stejnost názvu zcela jiné učení a že proto jeho poměr jakožto vyznavače církevní víry k tomuto výkladu jest týž, jako poměr mohamedánů ku hlásání křesťanství, že otázka pro něho není obsažena v tom, srovnává-li se či nesrovnává předkládané učení s jeho věrou, nýbrž jedině v tom, jaké učení jest shodnější s jeho rozumem a srdcem; zdali jeho církevní učení či jediné učení Kristovo. Otázka pro něho zakládá se jedině v tom, chce-li přijati nové učení či setrvávati ve své víře. Náleží-li čtenář k lidem, kteří vyznávají církevní víru zevně a váží si jí ne proto, že oni věří v pravdu její, nýbrž z důvodů vnějších, poněvadž pokládají vyznávání a hlásání její za výhodné pro sebe, nechť takoví lidé jsou pamětlivi toho, že, byť měli sebe více stejně smýšlejících, byť byli sebe silnější, byť sedali na jakékoli prestoly, byť sebe nazývali jakýmikoli vznešenými jmény, nejsou žalobci, nýbrž žalovanými — ne mnou, ale Kristem. Takoví čtenáři nechať jsou pamětlivi toho, že nemají co dokazovati, že již dávno pověděli, co měli k povědění, že, i kdyby dokázali to, co měli k povědění, co dokazují každé zvlášť všechna sterá vyznání církevních věr navzájem se popírajících; že nepotřebují dokazovati, nýbrž ospravedlňovati se. Ospravedlňovati se z rouhání, jímž učení Ježíše–Boha přirovnávali k naukám Ezdráše, sněmů, Theofylaktů a dovolovali si slova boží chybně vykládati a měniti na základě slov lidí; ospravedlňovati se z pomluvy Boha, kterou všechny ty pověry, které byly v jejich srdcích, svalili na Boha–Ježíše a vyhlásili je za jeho učení, ospravedlňovati se z podvodnictví, jímž, ukryvše učení Boha přišedšího dát světu blaho, podložili na jeho místo svou »svatoduchovou« víru a tímto podložením zbavili a zbavují miliardy lidí toho blaha, které přinesl lidem Kristus, a na místo pokoje a lásky jím přinesené vnesli do světa sekty, odsuzování a všemožné nepravosti, přikrývajíce je jménem Kristovým.

Pro tyto čtenáře jsou jen dva východy: pokorné pokání a odřeknutí se své lži, anebo pronásledování těch, kteří je kárají za to, co činili a činí.

Neodřeknou-li se lži, zůstane jim jedno: pronásledovati mne, k čemuž já, konče svůj spis, připravuji se s radostí a se strachem pro svou slabost.

Poznámky:

[1] Tímto dílem je myšlena kniha »Kritika dogmatického bohosloví«, která u nás dosud nebyla celá vydána. (pozn. vyd.)

[2] Kniha vyšla nakladatelstvím Michal Legelli, 2018, pod názvem: Zpověď. V co věřím?, stejně jako další Tolstého filosoficko–náboženské a sociální spisy. (pozn. vyd.)

[3] Dnes je českým čtenářům běžně dostupný dvojjazyčný česko–řecký kritický text Nového zákona se slovníkem: NESTLE–ALAND, 27. vyd., 2011, vydáním ČBS. Přesto však ani možnost prozkoumat různé pasáže evangelií, nevedou k hlubšímu zájmu a lepšímu pochopení Ježíšových slov a jeho učení, není-li tu — jako vždy — člověk, který bytostně volá, chce hledat pravdu a rozumět jí. Zdá se, že problém tak nespočívá jen v nedostatku znalostí, ale stejně tak v nedostatku lidské vůle a kvalitě jeho »zrna«, nechť již křesťanstvo a světskost jakkoli odloudili člověka od Boha. (pozn. vyd.)

[4] Vynikajícím exegetickým textem v duchu Kristovy zvěsti je dodnes málo známá kniha Františka Kováře: Výklad Evangelia Markova, která vyšla v necenzurované verzi v našem nakladatelství, Michal Legelli, 2018. — Autor v celém spise, ač si drží svůj vědecký odstup, odděluje jako na pipetě olej od vody, tedy Kristovy výroky od dobových vpisků a úprav, nesouznících s Kristovým učením; a to převážně pod vlivem apologetiky prvních křesťanů — ve vleku židovských ale i pohanských představ. Kritickou studií vyjasňuje Kovář Ježíšovo jasné učení o Životě, obsažené v jeho samotných výrocích. Sama analýza synoptických evangelií, znalost řečtiny, hebrejštiny ale i aramejštiny, vývoj a posun znění perikop, odkrývají do jisté míry samy o sobě podstatu a původnost Ježíšových slov. Krásnými příklady, s nimiž se tak střetne čtenář při četbě této knihy, jsou podrobně vyložené výroky, oproštěné od hrubých představ tělesného vzkříšení, folklóru dobových zázraků, od představ apokalyptických či eschatologických, od výkupné krvavé oběti, od mylné představy národně–politického mesiáše či tajemných podobenství pro tzv. vyvolené (kroužku zasvěcenců) — jakožto, pro změnu, folklóru mysteriozních škol řecko–římského světa té doby. A právě to, co zbývá (považ, že právě to je křesťanství, o němž nic nevíme!), je Perla učení, učení o království Božím v nás, o životě a jeho zápase za Pravdu — tedy křesťanství, které oslovovalo nejlepší duchy lidstva všech věků. (pozn. vyd.)

[5] Bytostným střetem mezi Pravdou a lží, mezi Královstvím Božím a oficiálním řádem, tedy tzv. »křesťanstvem«, stejně jako s tím spojeným osobním životním zápasem, jsou prodchnuta díla a myšlení našeho Petra Chelčického (cca • 1380 — † 1460), jehož si Lev Tolstoj velice cenil. Síť víry, stěžejní dílo Chelčického, vyšlo až díky Tolstému, a to dříve v Rusku než u nás. V tomto zápase nelze však opomenout ani dánského myslitele, »revizora křesťanství«, Sørena Kierkegaarda, doplňující trojlístek velkých křesťanských myslitelů, s jehož spisy se může čtenář rovněž seznámit v námi vydávaných svazcích, mezi něž patří např. Nácvik křesťanství, OKAMŽIK, Nemoc k smrti, Skutky lásky (připravujeme, vyjdou již na podzim 2019) aj. (pozn. vyd.)

EVANGELIUM

Zvěstování o blahu Ježíše Krista, Syna Božího.

ÚVOD

Poznání života

Obsah úvodu.

Evangelium jest zvěstování o tom, že původem všeho není vnější Bůh, jak se domnívají lidé, nýbrž poznání života. A proto na místo toho, co lidé nazývají Bohem, klade se dle evangelia poznání života. Bez poznání není života. Každý člověk jest živ jen proto, že má poznání života. Lidé, kteří toho nechápou a za původ života pokládají tělo, připravují se o pravý život.

Kteří jsou pamětlivi toho, že nejsou živi tělem, nýbrž poznáním, ti mají pravý život. A tento pravý život ukázal Ježíš Kristus. Uznav tu pravdu, že život člověka vychází z poznání, dal lidem učení a vzor života poznání v těle.

Dřívější věrouky přikazovaly jako zákon, co třeba a co netřeba činiti k sloužení Bohu. Učení Ježíše Krista naproti tomu zakládá se na rozumění životu. Boha vnějšího nikdo neviděl a nemůže znáti, a proto sloužení Bohu vnějšímu nemůže býti vodítkem života. Pouze uznání za základ všeho, — poznání v sobě vzešlé z původu poznání jako Syn z Otce ukazuje cestu života.

—

Mar. 1. 1. Zvěstování o blahu Ježíše Krista, Syna Božího.

Jan 20. 31. Zvěstování o blahu záleží v tom, že všichni lidé, přesvědčivše se, že jsou Syny Božími, nabývají života pravého.

Jan 1. 1. V základě a původu všeho bylo poznání života. Poznání života bylo na místo Boha. Poznání života jest Bůh.

2. Ono dle zvěstování Ježíšova bylo základem a původem všeho místo Boha.

3. Vše zrodilo se k životu skrze poznání.

4. Poznání dává pravý život.

5. Poznání jest světlo pravdy. A světlo svítí v temnotě, a temnota nemůže ho překonati.

9. Světlo pravé bylo vždycky na světě a osvěcuje každého člověka na světě, který se narodí.

10. A bylo na světě a svět byl živ jen proto, že měl v sobě světlo poznání, ale svět ho neudržoval.

11. Objevovalo se ve svém, ale své ho neudržovalo.

12. Pouze těm, kdo porozuměli poznání, stalo se možným, aby se učinili podobnými jemu tím, že uvěřili v jeho jsoucnost.

13. Kteří uvěřili, že život jest v poznání, stali se ne syny těla, nýbrž Syny poznání.

14. A poznání života objevilo se v těle v osobě Ježíše Krista a my jsme pochopili smysl jeho tím, že Syn poznání, člověk v těle jest jednorodý s Otcem, původem života právě taký jako Otec, jako původ života.

15. Učení Ježíšovo jest úplná a pravá víra.

16. Neboť po vyplnění učení Ježíšem pochopili jsme novou víru skrze Ježíše Krista.

17. Mojžíšem byl dán zákon, ale víru pravou pochopili jsme skrze Ježíše Krista.

18. Boha nikdo neviděl a nikdy nevidí, jen Syn, který jest v Otci, ten ukázal cestu života.

* * *

Hlava I.

Syn Boží

Člověk jest Syn Boží, bezmocen v těle a svoboden duchem. (Otče náš!)

Obsah I. hlavy.

Ježíš byl syn neznámého otce. Neznaje otce svého, v dětství svém nazýval otcem svým Boha. Za té doby byl v Judsku prorok Jan. Jan hlásal příchod Boha na zemi. Pravil, že změní-li lidé svůj život, budou-li pokládati všechny lidi za rovné vespolek, nebudou-li křivditi, nýbrž budou-li si navzájem pomáhati, Bůh sestoupí na zemi a na zemi bude založeno Jeho království. Ježíš, uslyšev toto kázání, vzdálil se od lidí na poušť, aby pochopil smysl života lidského a jeho poměr k nekonečnému původu všeho nazývanému Bohem. Neznaje svého tělesného otce Ježíš uznával za otce svého nekonečný původ všeho, to, co Jan nazýval Bohem.

Pobyv na poušti několik dní bez potravy, počal býti Ježíš trápen hladem a pomyslil si: »Jsem Syn Boha všemohoucího, tudíž mám býti právě tak všemohoucím jako on; a hle, chci jísti a chléb neobjevuje se dle vůle mé, tedy nejsem všemohoucí.« Na to si řekl: »Nemohu z kamení učiniti chleba, ale mohu se zdržeti chleba. A proto, nejsem-li všemohoucí v těle, jsem všemohoucí duchem, mohu zvítěziti nad tělem, a proto jsem Syn Boží ne tělem, nýbrž duchem.«

Řekl si: »Jsem-li však Syn ducha, mohu se zbaviti těla a zničiti je.« A na to odpovídal: »Jsem narozen duchem v těle. Taková byla vůle mého Otce, a proto nemohu protiviti se vůli Jeho.«

Řekl si dále: »Nemůžeš-li však vyhověti tužbám tvého těla, a nemůžeš-li odříci se těla, — musíš pracovati pro tělo a kochati se všemi těmi radostmi, které ti tělo dává.« A na to odpovídal: »Nemohu vyhověti žádostem těla a nemohu odříci se těla: ale můj život jest všemohoucí v duchu Otce mého, a proto musím v těle sloužiti a pracovati jednomu duchu — Otci.« A přesvědčiv se, že se život člověka zakládá jedině v duchu Otcově, Ježíš vyšel z pouště a jal se hlásati lidem učení své. Pravil, že v něm jest duch, že jest od nynějška nebe otevřeno a moci nebeské spojily se s člověkem, nastoupil nekonečný a svobodný život lidem, že všichni lidé, byť byli sebe nešťastnější, mohou býti blaženi.

—

Mat. 1. 18. Narození Ježíše Krista stalo se takto: Matka jeho Maria byla zasnoubena Josefovi. Ale dříve než začali spolu žíti jako muž se ženou, objevila se Maria těhotnou.

19.–25. Josef pak byl člověk dobrý a nechtěl jí způsobiti hanbu, přijal ji za ženu a neměl s ní styků, až porodila syna svého prvního a nazvala ho Ježíš.

Luk. 2. 40. A hoch rostl a dospíval, a byl nad svá léta rozumným.

41.–42. Ježíšovi bylo již 12 let, i šli jednou: Maria s Josefem na svátek do Jeruzaléma a vzali s sebou hocha.

43.–44. Minul svátek, i šli domů a zapomněli na hocha.

45. Potom vzpomněli si a pomyslili, že odešel s dětmi, a vyptávali se po něm cestou. Hocha nikde nebylo, i vrátili se za ním do Jeruzaléma.

46. A teprve třetího dne našli hocha v chrámě, jak seděl s učiteli, vyptával se jich a poslouchal.

47. A všichni se divili rozumu jeho.

48. Matka spatřila jej a pravila: »Cos nám to učinil? My s otcem tvým tě s bolestí hledáme.«

49. A on řekl jim: »Kde jste mě hledali? Což nevěděli jste, že Syna jest hledati v domě Otcově?«

50. A oni neporozuměli slovům jeho, neporozuměli, koho nazýval Otcem svým.

51. A potom Ježíš žil u matky a poslouchal ji ve všem.

52. A prospíval i věkem i rozumem.

Luk. 3. 23. A všichni domnívali se, že Ježíš jest syn Josefův. A tak žil do 30 let.

Mat. 3. 1. V té době objevil se v Judeji prorok Jan.

Mar. 1. 4. Jan žil v pustině Judské při Jordáně.

Mat. 3. 4. Oděv Janův byl z velbloudí srsti, sám živil se kůrou stromovou a bylinami.

Mar. 1. 5. On vyzýval lid k nápravě života, aby se zbavil nepravdy, a na znamení nápravy života koupal lid v Jordáně.

Luk. 3. 4. Pravil: »Hlas volá k vám: upravte Bohu cestu na pustině, urovnejte mu cestu.

5. Učiňte tak, aby vše bylo rovno, aby nebylo ani pahrbků ani údolí, ani vysokého ani nízkého.

6. Tehdy Bůh bude mezi vámi, a všichni najdou spasení své.«

10. I tázal se ho lid: »Co máme činiti?«

11. On odpovídal: »Kdo má dvě roucha, dej tomu, kdo nemá. A kdo má pokrm, dej tomu, kdo nemá.«

12. Přicházeli k němu nájemcové cla a tázali se: »Co máme činiti?«

13. On jim řekl: »Nic proti tomu, co jest ustanoveno, nevymáhejte.«

14. A tázali se vojíni: »Jak my máme si počínati?« On řekl: »Nikomu nečiňte křivdy, nešiďte. Buďte spokojeni tím, co vám vyplácejí.«

Mat. 3. 5. A přicházeli k němu Jeruzalémští a Judští z okolí Jordánu.

6. A káli se mu z nepravosti své a on na znamení nápravy života koupal je v Jordáně.

7. Farizeové a Saduceové přišli také k Janovi, ale tajně. On poznal je a pravil: »Vy plémě hadí, či ucítili jste i vy, že nemůžete plniti vůle Boží, tedy rozmyslete se a změňte svou víru.

8. A chcete-li změniti víru, nechať jest viděti z ovoce vašeho, jak jste se rozmyslili.

10. Už sekera položena jest podle stromu. Přináší-li strom špatné ovoce, skácejí jej a vrhají v oheň.

11. Na znamení vaší nápravy očišťuji vás ve vodě, ale po tomto koupání musíte očistiti se ještě duchem.

12. Duch očistí vás, jako hospodář očisťuje humno své: pšenici sebere a slámu spálí.«

13. Ježíš přišel z Galileje k Jordánu k Janovi, aby se vykoupal u Jana, a vykoupal se a poslouchal kázání Janovo.

Mat. 4. 1. A od Jordánu šel na poušť a tam poznal sílu ducha.

2. Ježíš pobyl na poušti 40 dní a 40 nocí bez pití a jídla.

3. A hlas těla jeho řekl mu:

Luk. 4. 3. »Kdybys byl Synem všemohoucího Boha, mohl bys dle své vůle učiniti chléb z kamení, ale ty nemůžeš to učiniti, tedy nejsi Syn Boží.«

4. Ale Ježíš řekl si: »Nemohu-li učiniti z kamení chléb, značí to, že nejsem syn Boha–těla, nýbrž Syn Boha–ducha. Jsem živ ne chlebem, nýbrž duchem. A můj duch může pohrdati tělem.« Ale hlad přece ho trápil a hlas těla řekl mu: »Jsi-li živ jen duchem a můžeš-li pohrdati tělem, můžeš se vzdáti těla a duch tvůj zůstane živ.«

9.–10. A zdálo se mu, že stojí na střeše chrámu a hlas těla pravil mu: »Jsi-li Syn Boha–ducha, vrhni se z chrámu, nezabiješ se, — nýbrž neviditelná síla zachrání tě, zadrží a zachrání od všelikého zla.«

11. Ale Ježíš řekl sobě: »Mohu pohrdnouti tělem, ale nemohu se ho vzdáti, poněvadž jsem se narodil duchem v těle. Taková byla vůle Otce mého ducha a já nemohu Jemu se protiviti.« Tu řekl mu hlas těla: »Nemůžeš-li protiviti se Otci svému v tom, aby ses nevrhnul z chrámu a nevzdal života, nemůžeš také protiviti se Otci v tom, abys lačněl, když se ti chce jísti. Nesmíš pohrdati rozkošemi těla. Jsou do tebe vloženy a ty musíš jim sloužiti.«

5. A Ježíši představila se všechna království pozemská a všichni lidé, jak žijí a pracují pro tělo, očekávajíce od něho odměny.

6. A hlas těla řekl jemu: »Tu vidíš, jak slouží mně, a já dávám jim vše, co chtějí.

7. Budeš-li sloužiti mně, i tobě dostane se toho.«

8. Ale Ježíš řekl sobě: »Otec můj není tělo, nýbrž duch. Já jsem živ Jím, Jej znám v sobě vždycky, Jej jediného ctím a Jemu jedinému sloužím, od Něho jediného očekávaje odměny.«

13. Tu pokušení přestalo a Ježíš poznal sílu ducha.

Luk. 4. 14. | Jan. 1. 36. A poznav sílu ducha Ježíš vyšel z pouště a odebral se opět k Janovi a byl s ním. A když Ježíš odcházel od Jana, Jan řekl o něm: »To jest spasitel lidstva.«

37. Při těchto slovech Janových dva učedníci Janovi opustili dřívějšího učitele svého a šli za Ježíšem.

38. Ježíš spatřil, že jdou za ním, zastavil se a pravil: »Čeho si přejete?« Oni řekli: »Mistře! Chceme býti s tebou a poznati tvé učení.«

39.–40. On řekl: »Pojďte se mnou, a vše vám povím.« Oni šli s ním a pobyli s ním, poslouchajíce ho do desáté hodiny.

41. Jednoho z těchto učedníků nazývali Ondřejem. Ondřej měl bratra Šimona.

42. Vyslechnuv Ježíše Ondřej odebral se k svému bratru Šimonu a pravil mu: »Našli jsme toho, o kterém psali proroci a Mojžíš, toho, který nám zvěstoval naše spasení.«

43. Ondřej vzal s sebou Šimona a přivedl ho také k Ježíšovi. Tohoto bratra Ondřejova Ježíš pojmenoval Petrem, tj. kámen. A oba tito bratři stali se učedníky Ježíšovými.

44. Potom, ještě před příchodem do Galileje, potkal Ježíš ještě Filipa a vyzval ho, aby šel s ním.

45. Filip byl z Bethsaidy, krajan Petrův a Ondřejův.

46. Když Filip poznal Ježíše, šel a vyhledal bratra svého Nathanaela a pravil mu: »Našli jsme vyvolence Božího, o němž psali proroci a Mojžíš, jest to Ježíš, syn Josefův z Nazareta.«

47. Nathanael podivil se tomu, že ten, o kterém psali proroci, byl ze sousední vsi, a pravil: »Není možné, aby vyslanec boží byl z Nazareta.« Filip pravil: »Pojď se mnou, sám uvidíš a uslyšíš.«

48.–50. Nathanael poslechl a šel s bratrem a uviděl se s Ježíšem, a když jej uslyšel, řekl Ježíšovi: »Ano, teď vidím, že jest to pravda, že jsi Syn Boží a král Izraele.«

51.–52. Ježíš řekl mu: »Věz to, co jest důležitější než toto. Od nynějška nebe jest otevřeno a lidé mohou býti v obcování se silami nebeskými. Od nynějška Bůh nebude odloučen od lidí.«

Luk. 4. 16. A přišel Ježíš do svého rodiště Nazareta a ve svátek vešel jako vždycky do shromáždění a jal se čísti.

17.–19. Dali mu knihu proroka Izaiáše. Otevřel ji a četl. V knize bylo napsáno:

Duch Páně ve mně, on vyvolil mě k tomu, abych zvěstoval blaho nešťastným a zkroušeným srdcem, k tomu, abych jatým zvěstoval svobodu, slepým světlo, a souženým spásu a oddech. K tomu, abych zvěstoval všem čas milosti Boží.

20. Zavřel knihu, odevzdal sluhovi a sedl a všichni očekávali, co řekne.

21. A on řekl: »Nyní se toto písmo naplnilo před vašima očima.«

* * *

Hlava II.

Služba duchu

A proto člověk musí sloužiti ne tělu, nýbrž duchu. (Jenž jsi na nebesích.)

Obsah II. hlavy.

Židé pokládajíce se za pravověrné, ctili Boha vnějšího, Tvůrce a Pána světa. Dle jejich učení tento vnější Bůh učinil s nimi smlouvu. Dle smlouvy Bůh tento sliboval pomáhati Židům a Židé slibovali jej ctíti, a hlavní výminkou smlouvy bylo svěcení soboty. Ježíš řekl: »Sobota jest ustanovení lidské. Člověk v duchu svém živý jest důležitější všelikých obřadů. Svěcení obřadu soboty tak jako každá vnější bohopocta obsahuje v sobě klam. Nelze ničeho nedělati v sobotu. Dobrý skutek člověk může konati vždycky, a překáží-li sobota konání dobrého skutku, znamená to, že sobota jest lež.«

Za druhou výminku smlouvy s Bohem pokládali pravověrní Židé neobcování s nevěřícími. K tomu Kristus řekl, že Bůh nechce od lidí oběti, nýbrž lásku mezi sebou. Za další výminku smlouvy pokládali pravidla o umývání a očišťování. A k tomu Kristus řekl, že Bůh nežádá čistoty vnější, nýbrž žádá jen milosrdenství a lásku k lidem. Při tom Ježíš řekl, že vnější obřady jsou škodlivy a samé církevní podání že jest zlo. Církevní podání způsobuje to, že lidé odmítají nejdůležitější skutky lásky, jako na př. lásku k matce a otci, a ospravedlňují to církevním podáním.

O všem vnějším, o všech pravidlech dřívějšího zákona, dle kterých se člověk stává poskvrněným, Ježíš řekl: »Vězte všichni, že nic nemůže poskvrniti člověka zevně; poskvrňuje člověka jen to, co on myslí a koná.« Po té Ježíš přišel do Jeruzaléma, města, které bylo pokládáno za posvátné, a vešel do chrámu, o němž se pravověrní domnívali, že v něm přebývá sám Bůh, a řekl, že oběti Bohu podávati netřeba, že člověk jest důležitější chrámu, že třeba jen milovati bližního a pomáhati mu.

Potom Ježíš řekl dále, že klaněti se Bohu netřeba na žádném zvláštním místě, nýbrž třeba sloužiti Otci skutkem a v duchu. Duch nemůže býti viděn ani ukázán. Duch jest vědomí člověka o svém Synovství nekonečného ducha. Chrámu není potřeba. Chrámem pravým jest svět lidí spojených láskou. Řekl, že všechna vnější bohopocta jest nejen lživá a škodlivá, když napomáhá skutkům zla, jako bohopocta Židů, jež předpisuje vraždu a dovoluje pohrdání rodiči, nýbrž jest škodliva proto, že člověk vykonávající vnější obřady pokládá sebe za zbožného, a osvobozuje sebe od skutků lásky. Řekl, že jen ten člověk snaží se o dobro a činí skutky dobra, který cítí svou nedokonalost. Aby konal skutky dobra, musí se pokládati za nedokonalého, ale vnější bohopocta uvádí v klam ješitnosti. Veškerá vnější bohopocta není potřebná a musí býti odvržena. Nelze sloučiti skutky lásky s konáním obřadů a nelze v podobě vnější bohopocty konati skutky lásky. Člověk jest Syn Boží po duchu, a proto musí sloužiti Otci duchem.

―

Mat. 12. 1. | Mar. 2. 23. | Luk. 6. 1. Přihodilo se jednou Ježíši, že v sobotu šel s učedníky polem. Učedníci lačněli a cestou trhali klasy, roztírali je v rukou a jedli zrna. Ale dle učení pravověrných Bůh ustanovil s Mojžíšem smlouvu, aby všichni světili sobotu a nic nedělali. Dle učení pravověrných toho, kdo pracoval v sobotu, Bůh kázal ukamenovati.

Mat. 12. 2. Spatřili pravověrní, že učedníci třou klasy v sobotu, a pravili: »Nesluší se tak činiti v sobotu. V sobotu nesmí se pracovati, a vy roztíráte klasy. Bůh ustanovil sobotu a kázal za rušení její trestati smrtí.«

7. Ježíš uslyšel to a pravil: »Kdybyste rozuměli, co značí slova Boží: ›chci lásku a ne oběť‹, neobviňovali byste pro to, v čem není viny.

8. Člověk jest důležitější soboty.«

Luk. 13. 10.–11. Stalo se jindy v sobotu, že, když Ježíš učil ve shromáždění, přišla k němu nemocná žena a prosila, aby jí pomohl.

12. A Ježíš jal se ji léčiti.

14. Tu pravověrný správce církevní rozhněval se pro to na Ježíše a řekl lidu: »V zákoně Božím řečeno jest, že šest dní v týdnu jest k tomu, aby se pracovalo.«

Luk. 14. 3. A Ježíš po té otázal se zákoníků: »Jakže, dle vašeho zákona nesmí se ani pomáhati člověku v sobotu?«

6. A oni nevěděli, co odpověděti.

Mat. 12. 11. | Luk. 14. 5. Tu řekl Ježíš: »Podvodníci! Což každý z vás neodvazuje skot od jeslí a nevede jej napojit v sobotu? A spadne-li někomu ovce do studně, jistě běží každý a vytáhne ji třeba i v sobotu.

Mat. 12. 12. Člověk zajisté jest mnohem lepší než ovce. A vy pravíte, že člověku nesmí se pomoci. Co dle vašeho mínění třeba činiti v sobotu — dobré či zlé? Spasiti duši či hubiti? Dobro má býti konáno vždy, i v sobotu.«

Mat. 9. 9. Jednou spatřil Ježíš celníka v celnici. Celníka nazývali Matoušem. Ježíš promluvil s ním, a Matouš porozuměl mu, oblíbil si učení jeho a pozval ho k sobě na návštěvu a pohostil jej.

10. Když Ježíš přišel k Matoušovi, přišli přátelé Matoušovi — celníci a nevěřící — a Ježíš neštítil se jich a sedl si sám i učedníci jeho.

11. A hle, pravověrní to spatřili a pravili učedníkům Ježíšovým: »Jak to, že váš učitel jí s celníky a nevěřícími? Dle učení pravověřících přece Bůh kázal neobcovati s nevěřícími.«

12. Ježíš uslyšel to a pravil: »Kdo se chlubí zdravím, ten nepotřebuje lékaře, ale ten, kdo jest nemocen, ho potřebuje.

13. Rozumějte, co znamenají slova Boží: ›lásku chci a ne obětí‹. Nemohu učiti změně víry těch, kteří sebe pokládají za pravověrné, nýbrž učím ty, kteří pokládají sebe za nevěřící.«

Mat. 15. 1. | Mar. 7. 1. Přišli k Ježíšovi pravověrní zákoníci z Jeruzaléma.

2. I spatřili, že učedníci jeho i on sám jedí chléb neumytýma rukama, i počali ho pravověrní zákoníci odsuzovati za to.

3. Poněvadž oni sami přísně zachovávají církevní podání, jak se má mýti nádobí, a neumyjí-li ho, nejedí.

4. A rovněž z trhu nic nejedí, neumyjí-li to.

5. I tázali se ho pravověrní zákoníci: »Proč nežijete dle podání církevního a neumytýma rukama berete?«

Mat. 15. 3. A on jim odpovídal: »Proč vy rušíte přikázání Boží dle svého podání církevního?

Mar. 7. 10. Bůh vám řekl: ›Cti otce a matku.‹

11. Ale vy jste se domnívali, že každý může říci: ›Dávám Bohu korbán (to jest dar Bohu), kterým jsem zavázán pomoci rodičům,‹ a potom nemusíte již živiti otce a matku. Tak církevním podáním rušíte přikázání Boží.

Mat. 15. 7.–9. Podvodníci! Pravdu děl o vás prorok Izaiáš: ›Lid tento jen slovy klaní se mi a jazykem mě ctí, kdežto srdce jeho daleko jest ode mne. — Jeho strach přede mnou jest jen lidským příkazem, kterému se naučil z paměti, za to učiním nad lidem tímto podivuhodnou, neobyčejnou věc: moudrost mudrců jeho pomine a opatrnost opatrných jeho zmizí. Běda těm, kteří se starají o to, aby skrývali svá přání od věčného a kteří konají své věci v temnu.‹

Mar. 7. 8. Tak i vy pomíjíte to, co jest důležito v zákoně, to, co jest přikázáním Božím, a zachováváte své lidské podání o umývání pohárů.«

14. A Ježíš svolal veškerý lid a řekl: »Poslouchejte mne a rozumějte.

15. Nic není takového na světě, co by vcházejíc do člověka mohlo jej poskvrniti, ale to, co vychází z člověka, to poskvrňuje člověka. Měj v duši své lásku a milosrdenství a potom vše bude čisto.

16. Snažte se pochopiti to.«

17. A když se vrátil domů, tázali se ho učedníci jeho, co znamenají tato slova.

18. A on řekl: »Což ani vy jste to nepochopili? Což nechápete, že vnější, tělesné, nemůže poskvrniti člověka?

19. Poněvadž vchází v něho ne do duše, nýbrž do žaludku. Do žaludku vchází a s výkalem vychází ven.

20. Jen to může poskvrniti člověka, co z člověka, z duše jeho vychází.

21.–22. Poněvadž z duše člověka vychází zlo, smilnost, necudnost, nestoudnost, závist, pomluva, pýcha a všeliké bláznovství.

23. Všechno toto zlo jest z duše člověka a jen ono může poskvrniti jej.«

Jan 2. 13. Potom nastala pascha (Veliká noc), i přišel Ježíš do Jeruzaléma a vešel do chrámu.

14. V předsíni stál skot, krávy, býci, berani, a byly udělány klece s holuby, — byliť v krámech penězoměnci s penězi. Toho všeho bylo třeba k obětování Bohu. Zabíjeli a dávali do chrámu. V tom záležela modlitba Židů, jakož je učili pravověrní zákoníci.

15. Ježíš vešel do chrámu, spletl karabáč a vyhnal všechen dobytek z předsíně a všechny holuby vypustil.

16. A peníze všechny rozsypal a kázal, aby nic takového nenosili do chrámu.

17. Řekl: »Prorok Izaiáš řekl vám: ›Dům Boží není chrám v Jeruzalémě, nýbrž celý svět lidí Božích.‹ A prorok Jeremiáš řekl vám totéž: ›Nevěřte lživým řečem o tom, že zde jest dům věčného, nevěřte tomu a napravte svůj život a nesuďte lživě, neutiskujte pocestných, vdov a sirotků, neprolévejte nevinné krve a nechoďte do domu Božího a neříkejte: ,Nyní jsme pokojní, můžeme konati neřesti.‘ Nečiňte z domu mého peleš lotrovskou.‹«

18. I odporovali Židé a pravili mu: »Pravíš, že naše nábožnost jest nepravá? Čím to dokážeš?«

19. A obrátiv se k nim Ježíš řekl: »Zrušte chrám tento a já ve třech dnech zbuduji nový, živý chrám.«

20. A Židé řekli: »Jak učiníš ihned nový chrám, když se tento stavěl čtyřicet šest let?«

Mat. 12. 6. A Ježíš řekl jim: »Pravím vám o tom, co jest důležitější chrámu.

7. Nemluvili byste tak, kdybyste chápali, co znamenají slova prorokova: ›Já, Bůh, neraduji se vašim obětem, ale raduji se vaší lásce vespolné.‹ Živý chrám jest totiž celý svět lidí, když se milují vespolek.«

Jan 2. 23. A tenkráte v Jeruzalémě mnoho lidí uvěřilo v to, co mluvil.

24. A on sám nevěřil v nic vnějšího, poněvadž věděl, že všechno jest ve člověku.

25. Nepotřeboval, aby kdo svědectví vydával o člověku, poněvadž věděl, že v člověku jest duch.

Jan 4. 4. I stalo se jednou Ježíšovi, že šel skrze Samaří.

5. Šel mimo vesnici Samařskou Sichar, podle místa, které dal Jakub synu svému Josefovi.

6. Byla tam studna Jakubova. Ježíš byl unaven cestou i sedl u studně.

8. A učedníci jeho šli do města pro chléb.

7. I přicházela od Sichara žena pro vodu. Ježíš požádal ji, aby mu dala píti.

9. I pravila mu ona: »Jak to, že mě žádáš, abych ti dala píti? Vždyť vy Židé s námi Samaritány neobcujete.«

10. On pak jí pravil: »Kdybys znala mne a znala to, čemu učím, nepravila bys to a podala bys mi píti, a já bych ti dal vody života.

13. Kdo se napije tvé vody, ten chtíti bude opět píti.

14. Ale kdo se napije vody mé, ten bude navždy spokojen a tato má voda přivede jej do života věčného.«

19. Žena pochopila, že mluví o božském, i pravila mu: »Vidím, že jsi prorok, chceš mě poučiti.

20. Ale jak mě naučíš božskému, když ty jsi Žid a já Samaritánka. Naši modlívají se Bohu na této hoře, a vy Židé pravíte, že dům Boží jest jen v Jeruzalémě. Ty nemůžeš mě naučiti božskému, poněvadž vy máte jinou víru a my také jinou.«

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stručný výklad evangelia.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.