Humans: A Brief History of How We Fucket It All Up

Copyright © Tom Phillips, 2018

Translation © Jakub Futera, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-520-2

Vzhledem k danému tématu by se věnování této knihy vlastní rodině mohlo setkat s výrazným nepochopením.

Dovolte mi ji tedy věnovat všem lidem, kteří to někdy v životě krutě posrali. Nejste v tom sami.

Úvod

Úsvit průserů

Kdysi velice, velice dávno vycházelo slunce nad říčními údolími a pláněmi Etiopie a na stromě si hověla mladá opice.

Dnes už se nedovíme, nad čím toho dne přemýšlela, ani co dělala. Dost možná zvažovala, že si půjde najít něco k snědku, vyhledat samečka, nebo se podívat na protější strom, jestli není náhodou lepší. Zcela určitě netušila, že události daného dne z ní učiní nejslavnější zástupkyni jejího živočišného druhu v historii – a i kdybyste jí to nějakým způsobem oznámili, celý princip slávy by jí nejspíš nedával pražádný smysl. Nevěděla ani o tom, že žije v Etiopii, protože to všechno se odehrálo celé miliony let předtím, než někdo dostal ten skvělý nápad vytyčit v mapách čáry a vyznačená území pojmenovat, abychom o ně mohli válčit.

Ona i její druzi se lehce lišili od ostatních opic žijících v té samé době: cosi nezvyklého na jejich kyčlích a nohách jim umožňovalo pohybovat se novým způsobem. Tyto opice právě započaly sestup ze stromů, aby se naučily chodit savanami vzpřímeně: odstartovaly tím změnu, která nakonec vedla až k vám a ke mně a každému dalšímu člověku na této planetě. Opice to netušila, ale žila na začátku jednoho z nejpodivuhodnějších příběhů v historii. Na úsvitu úchvatné lidské cesty.

Pak spadla ze stromu a zabila se.

Zhruba o 3,2 milionů let později vykopala jiná skupina opic – některé s doktorátem – její zkamenělé kosti. Protože se tak stalo v 60. letech a oni zrovna poslouchali slavnou píseň od skupiny proslulých Liverpoolanů, rozhodli se ji pojmenovat Lucy. Nalezli v ní úplně nový druh – který dnes nazýváme Australopithecus afarensis – a označili ji za „chybějící článek“ mezi lidmi a opicemi. Objev Lucy uchvátil svět: stala se slavnou, její kostra absolvovala několikaletou šňůru výstav po USA a dnes je z ní největší atrakce Národního muzea v Addis Abebě.

Tato kniha je o lidech a o tom, jakou neuvěřitelnou schopností posrat věci disponují. O tom, jak vedle každého úspěchu, díky kterému jste hrdí na to, že jste člověk (umění, věda, hospody), vždycky stojí něco, kvůli čemu jen nevěřícně a zoufale kroutíte hlavou (válka, znečištění ovzduší, hospody na letištích).

Je poměrně pravděpodobné – bez ohledu na vaše osobní názory a politickou orientaci – že jste se někdy v poslední době alespoň jednou pozastavili nad stavem současného světa a pomysleli si: do hajzlu, co jsme to provedli?

Tato kniha by vám měla dát alespoň titěrné zrníčko útěchy: nebojte se, tohle jsme dělali vždycky. A hele, pořád jsme tady! (No jasně, ve chvíli, kdy tohle píšu, nám schází jen několik týdnů do plánovaného jaderného summitu mezi Donaldem Trumpem a Kim Čong-unem, který se nakonec může či nemusí uskutečnit a může či nemusí dopadnout dobře. Bohužel mám uzávěrku ještě předtím, než zjistíme, jestli tady všichni zařveme, nebo ne. Budu tedy pracovat s předpokladem, že pokud skutečně tuto knihu čtete, dožili jsme se přinejmenším konce července.)

Existuje spousta knih o největších úspěších lidstva, o nejvýznamnějších vůdcích, nejgeniálnějších vynálezcích, o nezkrotném lidském duchu. A pak také spousta knih o chybách, jichž jsme se dopustili: o individuálních hovadinách i celospolečenských selháních. Nenajdete ale zase tolik knížek o tom, jak se nám daří – znovu a zase – věci skutečně, do hloubky a katastroficky podělat.

Ironií osudu, již si vesmír tak často a rád užívá, jsou důvody, proč umíme věci tak neskutečným způsobem zvrtat, nezřídka ty samé, jež nás odlišují od zvířat a umožňují nám dosahovat velikosti. Lidé dokáží v přírodě vysledovat určité vzorce, ty pak předat dalším lidem, což nám dává schopnost představit si dosud neexistující budoucnost: stačí změnit tady tohle a stane se tohle a svět bude o chloupek lepší.

Jediný problém je v tom, že… inu, nic z toho nám až zase tak dobře nejde. Kterékoli upřímné zhodnocení dosavadních lidských snah na této frontě nutně vyzní jako brutální roční hodnocení od šéfa, který vás nesnáší. Nacházíme vzorce i tam, kde žádné neexistují. Naše komunikační dovednosti někdy, ehm, poněkud drhnou. A navíc jsme chronicky neschopní uvědomit si, že změnou tady toho způsobíme navíc támhleto a k tomu tamto ještě horší. Což nakonec vede k Ó, Bože, co se to děje a jak to zastavíme.

Bez ohledu na to, kam až lidstvo vystoupá a kolik výzev překonáme, vždycky jsme jen krůček od katastrofy. Jeden příklad z historie: v jednu chvíli jste Sigurd Mocný (severský orknejský hrabě z 9. století) a vracíte se na koni z bitvy s hlavou svého soka Máel Brigta Špičáka přivázanou k sedlu.

Chvíli na to jste… no, jste pořád Sigurd Mocný, ale za pár dní umíráte na infekci, kterou jste si přivodili tak, že vám vyčnívající špičák Špičákovy useknuté hlavy rozedřel lýtko, zatímco jste si to vítězně pelášil domů.

Opravdu: Sigurd Mocný se pyšní pochybným prvenstvím ve vojenské historii – byl totiž zabit nepřítelem, jehož o několik hodin dříve sám připravil o hlavu. Což nás přivádí k důležitým lekcím o a) nabubřelosti a b) o důležitosti výběru nepřátel s náležitou úrovní ústní hygieny. Právě pýcha a následné pády budou hlavním tématem této knihy. Fanoušky historických dentistických standardů můžeme na druhou stranu poněkud zklamat.

(Stojí také za pozornost, že Sigurd Mocný a Máel Brigte Špičák spolu bojovali díky skutečnosti, že Sigurd vyzval Máela Brigteho k bitvě se „čtyřiceti muži na každé straně“. Máel Brigte souhlasil, načež se Sigurd dostavil s osmdesáti bojovníky. Z jejich příběhu bychom si tedy mohli vzít ještě jedno poučení, a sice, jak je důležité nebýt za úplného kokota, což je kupodivu téma, které se taktéž celou knihou proplétá.)

Sigurd je však jen jedním z nešťastníků, které si historie připomíná spíše pro jejich prohry než vítězství. V následujících deseti kapitolách si projdeme celé dějiny lidstva a pestrobarevný katalog pitomostí, jež lidé navršili. Rád bych vás zlehka varoval: pokud tak úplně nemusíte škodolibost, pak by asi bylo lepší na tomto místě knihu odložit.

Příběh lidského pokroku začíná s naší schopností myslet a tvořit. Právě tato schopnost odlišuje lidi od ostatních zvířat – ale zároveň díky ní ze sebe vcelku pravidelně uděláme naprosté blbce.

V první kapitole s názvem Proč je váš mozek idiot se podíváme na to, jak odlišně přemýšleli naši předkové – a pak si ukážeme, proč naše snahy pochopit svět kolem nás končí tak, že si s námi naše mysl hraje, selhává a vede nás ke všem těm hrozným, příšerným rozhodnutím.

Ve druhé kapitole s názvem Máte tu krásné prostředí zavítáme k úsvitu zemědělství, kdy jsme začali měnit svět kolem nás. Ukážeme si, jak pravidelně ničíme místa, na kterých žijeme, i naši nepřekonatelnou schopnost nedomyslet odpovědi na otázky typu: Hele, co nejhoršího by se mohlo stát, když změníme směr toku téhle řeky?

Pak se mrkneme na naše nešikovné pokusy poručit přírodě. V kapitole Život, ééé, ten si najde cestu si, mimo jiné, povíme o tom, jak se předsedovi Maovi a jednomu marnivému shakespearovskému nadšenci podařilo způsobit dvě katastrofy jako přes kopírák, když v obou případech radikálně podcenili ptáky.

Se svým rozvojem se nejstarší lidská společenství stávala čím dál komplexnější a brzy začalo být zřejmé, že potřebujeme někoho, kdo by za nás rozhodoval. Ve čtvrté kapitole s názvem Následujte vůdce se podíváme na výběr těch úplně nejhorších nikým nevolených lidí, již tuto funkci kdy zastávali. V kapitole pět, Síla lidu, mrkneme na to, jestli je demokracie aspoň o chloupek lepší.

Přese všechno, co se nám podařilo změnit, se skutečný potenciál lidstva ukázat se jako naprostí idioti naplno neprojevil, dokud jsme neobjevili celý svět a nezačalo docházet k vzájemnému setkávání různých civilizací. Teprve v tu chvíli jsme to pořádně rozjeli a skutečně a katastrofálně podělali.

Kapitola šest: Válka. Huh, k čemu je dobrá? Tady si povíme o tom, jak se lidstvu nesmírně daří zaplétat se do úplně zbytečných konfliktů, a shrneme si několik nejpitomějších věcí, jež z toho vzešly – včetně armády, které se podařilo prohrát bitvu, které se nepřítel vůbec nezúčastnil, či ukázky, jak podělat dokonale zkoordinované útočné plány tím, že zapomenete na to, že na Zemi existují časové zóny.

S hrdinskými postavami Věku zámořských objevů zamíříme do neznáma v kapitole sedmé s názvem Super veselá koloniální párty, v níž zjistíme (pozor, spoiler!) že kolonialismus byl příšerný.

V kapitole osmé, nazvané Průvodce loutek a/nebo současných prezidentů diplomacií, se naučíme, jak elegantně přistupovat ke komunikaci mezi dvěma odlišnými kulturami, mimo jiné na příkladu chorezemského šáha, jenž má na svědomí patrně vůbec nejhorší politické rozhodnutí v dějinách. (Pro informaci: tenkrát hořely plnovousy.)

V posledních stoletích přinesl vědecký a technologický pokrok bezprecedentní inovace, rychlé změny a vzrušující nové způsoby, jak může lidstvo selhat. To je tématem deváté kapitoly s názvem Odvrácená strana technologií, ve které si povíme o tom, že věda nemá za každou cenu pravdu, a to na příkladech záhadného záření, jež dokázali pozorovat pouze Francouzi, a muže, jenž stál nikoli za jedním, ale hned za dvěma z nejhorších omylů dvacátého století.

Změny se dnes odehrávají takovým tempem, že se svět stává poměrně nepřehledným. V kapitole deset, Stručná historie špatně odhadnuté budoucnosti, se ohlédneme za tím, jak často se nám podařilo nevidět ošklivé věci před tím, než přišly.

A konečně, v kapitole Jak si posrat budoucnost se pokusíme kvalifikovaně odhadnout, jak by mohly vypadat nejbližší století lidské bláhovosti, kdy nejspíš zůstaneme uvězněni na planetě Zemi díky vlastnoručně vyprodukovaným odpadkům.

*

Tato kniha je o historii a o tom, jak se některé věci nepovedly. Proto je samozřejmě na místě zdůraznit, že se nám velice, velice často nedaří historii správně vyložit.

Problém je ten, že historie je nejistá: drtivou většinu věcí, jež se v ní odehrály, se nikdo neobtěžoval zaznamenat a většina lidí, kteří ji zaznamenávali, se mohli mýlit, mohli být šílení, mohli lhát, případně mohli nahlížet na věci extrémně rasisticky (nebo taky často všechno dohromady). O Sigurdovi Mocném víme díky tomu, že se jeho příběh objevuje ve dvou dílech: v ságách Královských a v ságách Orknejských. Ale jak můžeme vědět jistě, že jsou pravdivé? Můžeme si být zcela jistí, že se nejedná jen o nějaký neuvěřitelně legrační staroseverský vtípek, který my nemůžeme pochopit?

Nevíme. Ne na sto procent, navzdory úžasné práci historiků a archeologů a odborníků z tuctu dalších oborů. Množství věcí, jež známe a víme s jistotou, je nicotné proti množství věcí, jež víme, že nevíme. A množství věcí, o nichž ani nevíme, že je nevíme, je patrně ještě daleko větší, jen to naneštěstí nevíme jistě.

Snažím se tím říct, že pravděpodobnost, že v této knize o průserech nenarazíte na žádný průser, je, zcela upřímně, minimální. Pokusím se upozornit na místa potenciálně zahalená nejistotou: řeknu vám, čím jsme si vcelku jistí a kde se můžeme jenom kvalifikovaně dohadovat. Snažil jsem se vyhnout všem příběhům „příliš dobrým na to, aby mohly být pravdivé“, legendárním historkám a historickým anekdotám, bujícím s každým dalším převyprávěním. Doufám, že to nepodělám.

Což nás přivádí zpátky k Lucy, která před 3,2 miliony let spadla ze stromu. Jak víme, že spadla ze stromu? Tak tedy, v roce 2016 vydala skupina vědců z USA a Etiopie článek v Nature, nejvýznamnějším vědeckém časopisu. Provedli CT Lucyiných zkamenělých kostí, vytvořili počítačové 3D modely a zrekonstruovali její kostru. Zjistili přitom, že zlomeniny na jejích kostech jsou takového druhu, jaký se objevuje na živých kostech, zároveň se však nikdy nezhojily: tedy že Lucy žila, když se zranila, ale zemřela krátce poté. Své objevy konzultovali s mnoha ortopedy a chirurgy, kteří se všichni shodli na jedné věci: jedná se o typ zlomenin pozorovaný u pacientů, kteří spadli z výšky. Zlomená ruka naznačuje, že se Lucy snažila zmírnit pád. Z geologického výzkumu pak věděli, že Lucy zemřela v rovinaté krajině zarostlé stromy poblíž vodního toku: žádné útesy a skalní výběžky, ze kterých by mohla spadnout. Závěr? Lucy spadla ze stromu.

Jde o pozoruhodné dílo, přijaté spoustou dalších odborníku z oboru. Jediný problém je ten, že několik málo dalších odborníků – včetně Donalda Johansona, jenž Lucy objevil – to nepřesvědčilo. Ti prohlásili: „Né, kámo, ty kosti jsou zlámané takhle, protože právě takhle dopadnou kosti, pohřbené na 3,2 milionu let pod zemí.“ (Trochu parafrázuji.)

Takže… spadla Lucy ze stromu? Možná. Dokonce lze říct, že pravděpodobně. A to je v mnoha ohledech pointa této knihy: máme k dispozici fantastickou schopnost vědecké dedukce, a přesto se můžeme mýlit. Můžete být nejlepší na celém světě, provést nejlepší výzkum za celou kariéru, průlomovou studii zveřejněnou v nejprestižnějším světovém časopisu, jenž shromažďuje neuvěřitelné pokroky na poli paleontologie a fyziky, matematiky a medicíny, forenzních věd a geologie, jen aby nám dal nahlédnout bezprecedentním způsobem do časů před miliony let… a přesto riskujete, že se na to někdo podívá a řekne: „Ha ha ha ha, ne-ne.“

Právě ve chvíli, kdy máte pocit, že jste to všechno vyřešili, potká vás některý z neustále hrozících průserů.

Vzpomeňte na Sigurda Mocného.

Jedna

Proč je váš mozek idiot

Lidské bytosti si to začaly pořádně komplikovat asi tak před 70 tisíci let.

Tehdy se naši předkové vydali na cestu z Afriky, aby zabydleli celou planetu – nejprve Asii a o něco později Evropu. Důvod, proč kvůli tomu zůstala velká spousta lidí nešťastná, je ten, že náš druh, Homo sapiens, nebyl tehdy jediným lidským rodem na planetě, ba naopak. Kolik přesně druhů člověka se tehdy procházelo po Zemi je předmětem debat. Vzít úlomky kostí či zlomky DNA a pokoušet se určit, co přesně se počítá za vlastní druh, co za poddruh a co je jen pouhou odchylkou od téhož druhu, je celkem oříšek. (A zároveň se jedná o spolehlivý způsob, jak vyvolat hádku, pokud se náhodou ocitnete ve skupině paleoantropologů, co právě nemají nic moc na práci.) Ale ať už je budete klasifikovat jakkoli, je jisté, že tehdy na planetě Zemi žilo několik dalších druhů lidí, z nichž nejznámější je patrně Homo neanderthalensis neboli Neandrtálci. Ti opustili Afriku při dřívější migrační vlně, už 100 tisíc let obývali většinu území Evropy a velké části Asie a dalo by se říct, že se jim vcelku dařilo.

Naneštěstí pro ně, pouhých několik desítek tisíc let po nástupu našich předchůdců na scénu – z evolučního hlediska tedy za pouhý okamžik –, zmizeli Neandrtálci i ostatní naši tehdejší příbuzní z povrchu Země. Tenhle vzorec se velice dobře osvědčil v celém průběhu další historie – jakmile někam přijdeme, odnese to sousedství. Během pár tisíc let po příchodu moderních lidí začínají v archeologických záznamech mizet známky po Neandrtálcích. Zůstalo po nich jen několik málo přízračných genů, strašících v naší DNA. (Evidentně muselo docházet k páření mezi Neandrtálci a vetřelci, kteří je nahradili: pokud pocházíte z Evropy či z Asie, máte slušnou šanci, že jedno až čtyři procenta vaší genové výbavy pochází od Neandrtálců.)

Proč přesně jsme my přežili, zatímco naši bratranci odjeli spěšným vlakem do Zaniklé Lhoty, je dalším předmětem pro diskuzi. Po pravdě, většina z těch nejpravděpodobnějších vysvětlení kopíruje příběhy, jež se v této knize budou opakovat pořád dokola. Mohli jsme Neandrtálce nedopatřením vyhubit pomocí chorob, proti nimž neměli potřebnou odolnost. (Velká část historie lidského rodu je vlastně kronikou nemocí, jež jsme posbírali na cestách a následně přenášeli jeden na druhého.) Mohli jsme mít štěstí na změnu klimatu, kterému jsme se dokázali lépe přizpůsobit. Důkazy nasvědčují tomu, že naši předchůdci žili ve větších společenských skupinách a komunikovali a obchodovali na větších územích než izolovanější a zaprděnější Neandrtálci, takže mohli v chladných obdobích čerpat z více zdrojů.

Nebo jsme je prostě vyvraždili, protože přiznejme si, přesně takhle to normálně děláváme.

S největší pravděpodobností není ale vysvětlením jediná příčina, protože takhle to většinou nechodí. Jenže mnohé z těch nejpřijatelnějších zdůvodnění mají jednu společnou věc – náš mozek a jak jej používáme. Nemůžeme to zjednodušit na jednoduché „my byli chytří a oni hloupí“. Neandrtálci se neřadili mezi pomalé tupce, jak jsou často vyobrazováni. Měli mozky stejně velké jako my, vyráběli nástroje, ovládali oheň a vytvářeli abstraktní umění a šperky už desítky tisíc let předtím, než přišli první zástupci Homo sapiens a začali všechno zdokonalovat. Většina běžně přijímaných výhod našeho druhu oproti neandrtálským bratrancům se vztahuje ke způsobu našeho myšlení, ať už se to týká adaptability, dokonalejším nástrojům, složitějším sociálním strukturám či způsobu, jakým jsme komunikovali uvnitř společenství i mimo ně.

Existuje cosi na tom, jak my lidé myslíme, co nás činí výjimečnými. No bodejť by ne, máme to přímo v názvu druhu: Homo sapiens znamená v latině člověk „rozumný“ či „moudrý“. (Skromnost, buďme k sobě upřímní, nikdy nepatřila mezi rozlišovací znaky našeho druhu.)

Ale abychom našemu egu nekřivdili, lidský mozek je skutečně obdivuhodný orgán. Dokáže vysledovat v okolním prostředí vzorce a kvalifikovaně z nich odvodit, jak věci fungují, vytvořit si složité mentální modely světa obsahující víc, než vidí naše oči. Na takových mentálních modelech pak můžeme stavět a činit imaginativní skoky: dokážeme si představit změny světa, jež by zlepšily naši situaci. Tyto ideje umíme předávat dalším lidem, takže ostatní mohou zlepšovat sami sebe způsobem, jež by nás samotné nenapadl, a využít tak znalosti a invenci v kolektivním úsilí předávaném dalším generacím. Takto umíme přesvědčit ostatní, aby pracovali společně ve prospěch plánu do té chvíle existujícího pouze v naší představě a dosáhnout tak průlomů, jež by nikdo z nás sám za sebe nedokázal. To pak opakujeme mnohokrát sto tisícem různých způsobů stále dokola, znovu a znovu, a původně divoká představivost se změní na tradice, z nichž vzrostou další inovace, až dojdeme k něčemu, čemu se dá říkat „kultura“ nebo „společnost“.

Podívejte se na to takhle: v prvním kroku si všimnete, že kulaté věci se kutálejí z kopce snáz než zubaté a hrbolaté. Krok druhý: vezmete nástroj a odsekáte z něčeho materiál tak, aby to bylo kulatější, a ono se to kutálí lépe. Krok třetí: ukážete kamarádům své nové kulaté věci, načež někoho z nich napadne pospojovat čtyři dohromady a vyrobit tak vůz. Čtvrtým krokem je pak vystavět flotilu obřadních kočárů, aby lidé lépe porozuměli slávě vašeho benevolentního, přitom nelítostného panování. A završením procesu je chvíle, kdy se řítíte v Opelu Insignia po dálnici, posloucháte u toho výběr klasických soft rockových hitů a ukazujete vulgární posunky na řidiče kamionů.

(POZNÁMKA PRO PEDANTY: výše uvedené je vysoce nepřesné a zkratkovité zobrazení vynálezu kola. Ta byla ve skutečnosti vynalezena poměrně pozdě, dlouho poté, co se civilizace brodila blátem celé tisíce let bez nich. První kolo archeologické historie, datované někam 5500 let zpátky do tehdejší Mezopotámie, nebylo navíc určeno k dopravě: šlo o hrnčířský kruh. Zdá se, že trvalo několik dalších stovek let, než někdo dostal ten skvělý nápad povalit hrnčířský kruh na bok a využít ho k přepravě věcí, čímž nastartoval proces vedoucí až k Jeremy Clarksonovi. Tímto se omlouvám všem o kola se zajímajícím učeným hlavám, které urazil předchozí odstavec, sepsaný pouze pro ilustrační účely.)

Přestože je lidský mozek pozoruhodný, je také nesmírně zvláštní a náchylný k ošklivým chybám v tu nejhorší možnou chvíli. Zcela běžně činíme strašlivá rozhodnutí, věříme absurdním věcem, přehlížíme důkazy přímo před vlastníma očima a vymýšlíme plány, jež nedávají nejmenší smysl. Naše mysl dokáže vyprodukovat hudební skladby a města a teorii relativity, přitom se často nedokáže rozhodnout ani po pěti minutách bolestného zvažování, jakou příchuť chipsů si chceme koupit.

Jak jen nám umožnil náš jedinečný způsob myšlení přetvořit tak neuvěřitelným způsobem svět k našim představám, a přitom nás nechat neustále činit ta úplně nejhorší rozhodnutí, navzdory očividným důkazům o tom, jak špatná rozhodnutí to jsou? Nebo jednodušeji: jak můžeme dostat člověka na Měsíc a pak poslat bejvalce TAMTO? Tohle všechno vychází ze způsobu, jakým se náš mozek vyvíjel.

Jde o to, že evoluce jako proces není kdovíjak chytrá – ale je alespoň tupá velice vytrvalým způsobem. Evoluci nezáleží na ničem jiném, než abyste přežili tisíc možných krutých způsobů, jak zemřít, jež na vás číhají na každém kroku, alespoň tak dlouho, než předáte své geny další generaci. Pokud se vám to podaří, je úkol splněn. Pokud ne, smůla. Což znamená, že evoluce se zrovna nesnaží myslet dopředu. Pokud vám nějaká vlastnost poskytne výhodu tady a teď, vybere si ji, bez ohledu na to, jestli tím vybaví vaše pra-pra-pra-pra-pra-pravnuky něčím žalostně nepotřebným. Zrovna tak nerozděluje body za předvídavost: „Á, tahle vlastnost je teď tak trochu na překážku, ale mým potomkům za milion let se bude fakt hodit, věřte mi.“ Takhle to nefunguje. Evoluce jde za výsledky nikoli přes plánování, ale tak, že nažene absurdní množství hladových a nadržených organismů do nebezpečného a nelítostného světa, aby zjistila, kdo selže nejmíň.

To znamená, že naše mozky nejsou výsledkem pečlivě nastaveného procesu, zaměřeného na vytvoření pokud možno co nejlepších myslících strojů, ale slepencem drnů, brázd a zkratek, díky nimž byli naši předci o dvě procenta lepší při vyhledávání jídla, případně o tři procenta lepší v komunikaci pojmu „sakra, dávej bacha, to je lev“.

Takovéto mentální zkratky (říkám se jim „heuristika“, chcete-li zabrousit do technických termínů) jsou absolutně nezbytné pro přežití, pro interakci s ostatními a pro poučení se ze zkušeností: nemůžete sedět a vymýšlet všechno, co potřebujete, úplně od základů. Pokud bych měl provádět kognitivní ekvivalent velkorozměrné randomizované kontrolní studie pokaždé, kdybych se chtěl vyhnout šoku z toho, že ráno vyjde slunce, jako druh bychom se nikdy nikam nedostali. Váš mozek místo toho daleko účelněji zareaguje: „Ach ano, slunce vychází“, protože jste už několikrát viděli, že se to děje. Úplně stejně, pokud vám Jeff řekne, že po požití fialových bobulí z támhletoho keře u jezera se mu udělalo strašlivě zle, je lepší mu věřit, než to zkoušet na vlastní kůži.

Jenže právě tady zároveň začínají problémy. Naše mentální zkratky (stejně jako jakékoli jiné zkratky), jakkoli jsou užitečné, nás někdy zavedou na špatnou stezku. A ve světě, kde se musíme potýkat s daleko složitějšími problémy, než zdali jíst fialové bobule, se tak stává velice často. Řekneme-li si to na rovinu, váš mozek (a můj mozek, vlastně mozek každého člověka) se většinu času chová jako naprostý idiot.

Tak začněme třeba tou schopností vysledovat vzorce. Problém je ten, že naše mozky tak rády hledají vzorce, že je postupně vidí úplně všude – i tam, kde žádné neexistují. Nejde zase tak o moc, pokud mluvíme o tom, že ukážete na noční oblohu a prohlásíte: „Ó, podívej se, támhle je liška honící lamu.“ Pokud ale uvěříte domnělému vzorci typu „většinu zločinů spáchá jedna konkrétní etnická skupina,“ pak… nuže, v ten moment máte opravdu veliký problém.

Pro takové mylné hledání vzorců existuje hned několik výrazů – například „iluzorní korelace“ nebo „iluze shlukování“. Během 2. světové války nabyla spousta obyvatel Londýna přesvědčení, že německé střely V1 a V2 (hodně děsivá nová technologie) dopadají na město v cílených shlucích – což vedlo k tomu, že Londýňané vyhledávali úkryty v údajně bezpečnějších částech města, případně propadali podezření, že ve zdánlivě nedotčených čtvrtích bydlí němečtí špioni. Zaobírali se tou otázkou natolik vážně, že britská vláda nakonec pověřila statistika jménem R. D. Clarke, aby zjistil, zdali je to pravda.

A jeho závěr? Ony „shluky“ nebyly ničím než výplodem našich myslí, smyšlené přízraky přiřazování vzorců. Němcům se zatím žádný velký průlom v technologii naváděných střel nepodařil a ani z Clerkenwellu se nevyklubalo hnízdo tajných agentů Wehrmachtu – Němci stříleli rakety čistě náhodně, přibližně ve směru, kde ležel Londýn. Lidé v tom viděli vzorce, protože takhle funguje lidský mozek.

Dokonce i zkušení profesionálové se mohou stát obětí takového druhu iluze. Tak například: spousta zaměstnanců ve zdravotnictví vám potvrdí, že při úplňku se promění noční služba na pohotovosti v peklo – příval pacientů, bizarní zranění, psychotické chování. Až na to, že na toto téma proběhlo několik studií, z nichž vyplývá, že to není pravda: neexistuje žádný vztah mezi měsíčními fázemi a vytížeností nemocničního příjmu. A přesto vám hromada nadaných, zkušených profesionálů klidně na místě odpřisáhne, že takové spojení existuje.

Proč? Inu, takové přesvědčení nevzniklo jen tak. Víra, že měsíc dokáže pobláznit lidi, existuje už celá staletí. Konečně, právě odtud pochází slovo „lunatik“ čili „náměsíčník“. Proto existuje mytologie o vlkodlacích. (Může se to týkat i údajné korelace mezi fázemi měsíce a ženským menstruačním cyklem.) A věc se má tak, že kdysi tomu tak opravdu mohlo být! Před vynálezem umělého osvětlení – konkrétně pouličního osvětlení – ovlivňovalo měsíční světlo lidské životy v daleko větší míře. Jedna z teorií hovoří o tom, že úplněk nedovolil usnout bezdomovcům, žijícím na ulicích, načež nedostatek spánku umocnil jejich případné mentální poruchy. (Já mám rád teorie zahrnující pivo, proto si dovolím nabídnout ještě jedno vysvětlení: lidé se nejspíš opíjeli daleko víc ve dny, kdy věděli, že uvidí na cestu domů, takže se méně báli toho, že se ztratí, nebo je někdo oloupí, případně zakopnou a zhynou ve škarpě.)

Ať už tato představa vzešla z čehokoli, zakořenila v naší kultuře už před dávnými věky. A jakmile vám někdo řekne o víře, že úplněk znamená čas šílenců, daleko pravděpodobněji si zapamatujete jakoukoli příležitost, kdy se to opravdu stalo – a zapomenete na noci, kdy ne. Aniž byste chtěli, váš mozek si vytvořil z náhodnosti vzorec.

Ještě jednou, způsobují to mentální zkratky v našem mozku. Mezi dvě základní zkratky patří „kotvení“ a „klam dostupnosti“ – obě dvě nám způsobují nekonečné problémy.

Kotvení spočívá v tom, že máte-li se o něčem rozhodnout, zvláště v situacích, kdy nemáte příliš dostupných informací, nepřiměřeně vás ovlivní první informace, kterou uslyšíte. Představte si například, že se vás někdo zeptá na odhad ceny nějaké věci, a to v situaci, kdy nemáte dostatečné znalosti pro kvalifikované posouzení – řekněme třeba cenu domu na fotografii. (Poznámka pro Mileniály: domy jsou ty velké věci z cihel, jež si nikdy nebudete moci dovolit.) Nemáte se čeho chytit, takže se zběžně podíváte na obrázek, zhodnotíte zhruba, jak honosně dům působí a pak střelíte od boku. Jenže váš odhad může dramaticky ovlivnit, pokud vám někdo poskytne nějaké číslo, od kterého se můžete odpíchnout – například formou dodatečné otázky typu: „Myslíte, že ten dům stojí víc nebo míň než 400 tisíc liber?“ Je velice důležité si uvědomit, že ta otázka vám nedává vůbec žádnou použitelnou informaci (neříká nic o tom, za kolik se nedávno prodaly domy v sousedství). Přitom lidé, kteří se takto odpíchnou od částky 600 tisíc, odhadnou v průměru cenu domu daleko výš, než lidé, kterým napovíte 200 tisíc. Přestože dodatečná otázka nenese jakoukoli informaci, i tak ovlivní váš úsudek, protože vám poslouží jako „kotva“ – váš mozek částku na začátku zváží a před samotným hádáním se jí přizpůsobí.

Tohle dokážeme dovést až do absurdních úrovní: informace, jež používáme jako kotvu, mohou mít stejně explicitně neužitečnou hodnotu jako náhodně vygenerované číslo, naše mozky se jich ale stejně chytí a přizpůsobí jim své rozhodování. Je to skutečně děsivé: Daniel Kahneman ve své knize Myšlení, rychlé a pomalé popisuje experiment z roku 2006. Skupině vysoce zkušených německých soudců byly představeny detaily soudního procesu, v němž byla odsouzena žena za krádeže v obchodě. Pak je požádali, aby si hodili dvojicí kostek, jež byly (bez vědomí soudců) zatíženy tak, že nemohl padnout jiný součet než tři nebo devět. Soudci byli následně dotázáni, zdali by si měla žena odsedět víc nebo míň měsíců, než ukázaly kostky, a nakonec i na doporučení ohledně konkrétní výše trestu.

Výsledek asi uhodnete: soudci, jimž padl vyšší součet na kostkách, odsoudili ženu k daleko delšímu trestu odnětí svobody než ti, jimž padla nižší hodnota. V průměru ovlivnil hod kostkou výši trestu o celé tři měsíce. To vás moc neuklidní.

Na druhou stranu, klam dostupnosti znamená, že se rozhodujete na základě takové informace, jež vám vytane na mysli nejsnáze, namísto pečlivého zvážení veškerých dostupných informací. A to znamená, že máme silnou tendenci měnit náhled na náš svět podle věcí, které se staly v nejbližší minulosti a na věcech zvláště dramatických a zapamatovatelných, zatímco veškeré ty nudné věci, byť patrně přesněji vystihují realitu všedního dne, tak nějak vyšumí.

Právě proto nás senzační zprávy o příšerných zločinech vedou k domnění, že kriminalita narůstá víc, než je tomu doopravdy, zatímco suché statistiky o klesající zločinnosti nás ani zdaleka tolik opačným směrem neovlivní. Proto se někteří lidé bojí víc leteckých havárií (vzácných, dramatických) než automobilových nehod (běžnějších a proto o něco málo méně vzrušujících). A proto dokáže terorismus otřást veřejností i politiky nesrovnatelně větší měrou než daleko nebezpečnější ale také fádnější životní nebezpečenství. V desetiletí mezi roky 2007 a 2017 zabil v USA terorismus méně lidí než zahradní sekačky, přesto, k dnešnímu datu, ještě americká vláda sekačkám na trávu žádnou válku nevyhlásila. (I když, buďme upřímní, po posledních událostech se to vyloučit nedá.)

Kotvení v kombinaci s klamem dostupnosti jsou velice užitečné pro rychlá rozhodnutí ve chvílích krize nebo pro menší, každodenní rozhodování bez výrazného dopadu. Chcete-li ovšem učinit informovanější rozhodnutí a vzít v potaz veškerou komplexitu moderního světa, pak se mohou proměnit v noční můru. Váš mozek se bude pokoušet stáhnout se zpět do komfortní zóny čehokoli, co jste zaslechli nejdřív či co se vám vybaví nejrychleji.

Oba klamy jsou zároveň jedním z důvodů, proč tak strašlivě špatně vyhodnocujeme nebezpečí a předpovídáme, která z dostupných možností nejméně pravděpodobně povede ke katastrofě. Máme v hlavě ve skutečnosti dva oddělené systémy, pomáhající nám vyhodnotit nebezpečí: rychlý instinktivní a pomalý rozumný. Problémy začínají ve chvíli, kdy se dostanou do konfliktu. Jedna část vašeho mozku tiše říká: „Posoudil jsem veškeré důkazy a zdá se, že Možnost 1 je nejriskantnější variantou,“ zatímco jiná část vašeho mozku řve: „Ano, jenže Možnost 2 VYPADÁ děsivě.“

„Jasně,“ říkáte si, „jenže my jsme naštěstí chytřejší. My dokážeme mozek z té komfortní zóny vyhnat, ne? Umíme ten instinktivní hlas ignorovat a naslouchat tomu rozumnému, a tak objektivně posoudit svou situaci, že?“

Bohužel, to nepočítáte s „potvrzovacím zkreslením“ neboli „konfirmačním biasem“.

Než jsem se pustil do psaní této knihy, domníval jsem se, že je potvrzovací zkreslení největším problémem a vše, co jsem od té doby přečetl, mě utvrzuje v tom, že jsem měl pravdu. Což je přesně ten problém: naše mozky přímo nesnáší, když zjistí, že se mýlí. Potvrzovací zkreslení je náš otravný zvyk zaměřit se jako laserem naváděná střela i na ten nejmenší střípek důkazů podporující to, v co už věříme, a bezstarostně přitom přehlížet dost možná daleko větší kupu důkazů svědčících o tom, že se možná pořádně pleteme. V tom lepším případě to vysvětluje, proč raději přijímáme zprávy ze zdroje, jenž obecně koresponduje s našimi politickými postoji. Je to ale také důvodem, proč se nám nikdy nepodaří rozbít konspiračním teoretikům jejich přesvědčení, protože vyzobáváme události, potvrzující naši verzi skutečnosti, a přehlížíme ty, které naší skutečnosti odporují.

Ale na druhou stranu, v mnoha ohledech nám to dokáže pomoct: svět je složitý a chaotický a nepředkládá nám svá pravidla v úhledné a jednoduché powerpointové prezentaci s přehlednými odrážkami. Vytvoření si jakéhokoli mentálního modelu světa znamená vyřadit nepotřebné informace a zaměřit se na správné body. Až na to, že vyhodnotit, jakým informacím stojí za to věnovat pozornost, je tak trochu kognitivní loterie.

Je to ještě horší. Odpor našeho mozku ke zjištění, že se mohl zmýlit, jde hlouběji. Řekli byste, že když už se jednou rozhodneme, začneme konat a pak vidíme, že se to příšerně zvrtlo, nemělo by nám dát takovou práci změnit názor. Ha ha ha, ani náhodou. Existuje věc zvaná „efekt podpory již zvoleného“, což znamená ve zkratce to, že jakmile si jednou zvolíme směr, držíme se víry, že to byl dobrý nápad, jak topící se námořník prkna. Přehráváme si dokonce znovu vzpomínky na to, jak a proč jsme k danému rozhodnutí došli, jen abychom sami sebe podpořili. V lepším případě pak budete belhat v krutých bolestech v novém páru bot a ujišťovat všechny okolo, že v nich vypadáte „sebejistě a přitažlivě“. V horším případě pak nesleví ministři z názoru, že vyjednávání pokračují hladce a bylo dosaženo výrazného pokroku, přestože začíná být čím dál očividnější, že se všechno řítí do hlubokých sraček. Rozhodnutí padlo, muselo tedy být správné, protože jsme ho učinili my.

Existují dokonce důkazy o tom, že lidé, jimž na rovinu řeknete, že se mýlí – přestože jim trpělivě předložíte důkazy, nade vši pochybnost dokládající, proč tomu tak je –, za určitých okolností uvěří svému omylu ještě pevněji. Tváří tvář domnělé opozici výrazně posílí svou víru v danou věc. Právě proto jsou jak diskuze s rasistickým strejdou na Facebooku, tak rozhodnutí vrhnout se na žurnalistiku k naprostému nezdaru předem odsouzené počiny – vy skončíte v beznaději a ostatní si pořádně naštvete.

Nic z toho neznamená, že se lidé nikdy nemohou smysluplně a informovaně rozhodnout: samozřejmě, že mohou. Nakonec, čtete přece tuhle knihu, ne? Gratuluji vám, skvělé rozhodnutí! Naše mozky nám jen často kladou do cesty neuvěřitelné množství překážek, byť se za každých okolností domnívají, že pomáhají.

Pochopitelně, pokud se sami rozhodujeme špatně, ještě hůře můžeme dopadnout, zkusíme-li se rozhodovat společně s dalšími lidmi. Jsme společenští tvorové, a jestli něco opravdu nesnášíme, pak je to stát jako jediní mimo skupinu. Velice často jen proto, abychom zapadli, chodíme proti vlastnímu zdravému rozumu.

Což nás přivádí k syndromu skupinového myšlení – dominantní nápad ve skupině převálcuje všechny ostatní, nesouhlas bývá zamítnutý nebo zůstává nevysloven právě kvůli společenskému tlaku na to nebýt tím jediným, kdo prohlašuje: „Ehm, nejsem si jistý, že je tohle ten nejlepší nápad.“ Je to často příčinou, proč tak rádi a ochotně propadáme „efektu stáda“: stačí vidět, že ostatní dělají či myslí si něco, aby v nás vzrostla touha připodobnit se jim, stát se součástí davu. Když se vás mamka jako dítěte ptala: „Aha, a kdyby ostatní děti skočily z mostu, tak bys skočil taky?“ upřímná odpověď by zněla: „No, vlastně nesjpíš ano. Skočil.“

A konečně, skutečnost, že si o sobě myslíme, jak jsme skvělí, i když to není tak úplně pravda. Říkejte si tomu nabubřelost, arogance, blbost: výzkumy dokazují, že my všichni vysoce přeceňujeme vlastní schopnosti. Požádáte-li skupinu studentů, aby tipli, jak se v rámci třídy umístí, naprostá většina umístí sama sebe mezi nejlepších 20 procent. Málokdo řekne: „Jo, já budu asi někde pod průměrem.“ (Nejčastější odpovědí je ve skutečnosti mimo nejlepších 10, ale uvnitř nejlepších 20 procent. Stejně jako se v restauracích nejvíc prodává druhé nejlevnější víno.)

Existuje dobře známý kognitivní problém s názvem Dunningův-Krugerův efekt a mimo to, že zní jako super název pro sedmdesátkovou progresivní rockovou kapelu, mohl by se stát svatým patronem této knihy. Jako první ho popsali psychologové David Dunning a Justin Kruger v práci nazvané „Neschopní a nevědomí si toho: Jak vedou obtíže v rozeznávání vlastní neschopnosti k nadměrnému sebehodnocení“. Dokázali v ní cosi, co známe my všichni z vlastní zkušenosti. Lidé, kteří jsou ve skutečnosti v nějaké činnosti dobří, mívají tendenci své schopnosti hodnotit skromně, zatímco lidé bez dovedností či nadání v daném oboru své schopnosti vysoce přeceňují. Nevíme doslova nic o našich neúspěších, tudíž si nemůžeme ani uvědomit, jak jsme špatní. A tak chybujeme dál a dál, nadměrně sebevědomí a nevědomě optimističtí ohledně čehokoli, co za chvíli strašně, příšerně zvrtáme. (Jak dokazuje zbytek této knihy, ze všech chyb, jež naše mozky produkují, můžeme označit za nejnebezpečnější právě „sebevědomí“ a „optimismus“.)

Všechna tato kognitivní selhání, navršená jedno na druhé ve formě společnosti, nás vedou k opakování stejného druhu chyb stále dokolečka. Dále naleznete jen několik z nich: berte to jako návod na čtení zbytku knihy.

Tak na začátek, naše touha pochopit svět a nacházet vzorce nás vede k tomu, že trávíme spousty času přesvědčováním sebe sama, že svět funguje určitým způsobem, zatímco ve skutečnosti tomu tak ani náhodou není. Do tohoto pytle můžeme strčit všechno, od neškodných osobních pověrčivostí po zcela nepřesné vědecké teorie. Zároveň tím můžeme vysvětlit, proč tak ochotně věříme propagandě a „fake news“. Opravdová sranda začíná ve chvíli, kdy se někomu podaří přesvědčit velké zástupy ostatních, že je jejich teorie o tom, jak svět funguje, pravdivá – hned tu máme náboženství, ideologie a všechny ty další Velké Ideje, díky nimž jsme si v celé dosavadní historii lidstva užili tolik zábavy.

Lidé jsou také velice špatní v odhadování rizika a plánování budoucnosti. Patrně proto, že umění předvídat je neuvěřitelně obtížné – o to víc, snažíte-li se předvídat vysoce komplexní systém jako například počasí, finanční trhy či lidskou společnost. Ale také proto, že jakmile si vysníme možnou budoucnost, nějakým způsobem potěšující (často zapadající do našich existujících přesvědčení), radostně přehlížíme jakékoli odporující důkazy a odmítáme naslouchat komukoli, kdo nám říká, že bychom se mohli mýlit.

Jednou z nejsilnějších motivací pro myšlení typu „přání otcem myšlenky“ je samozřejmě chamtivost. Vidina rychlého zbohatnutí dokáže spolehlivě zbavit lidi posledních zbytků rozumu. Ukazuje se, že při vidině možného prospěchu selháváme v promýšlení poměru cena – užitek. Pro (nezřídka bizarní) slib bohatství jsou lidé ochotni nejen překonat oceány a hory, ale také ochotně zahodit zbytky morálky a slušnosti.

Chamtivost a sobectví vedou rovněž k další rozšířené chybě: hromadně kazíme věci všem jen proto, že jsme chtěli nějakou výhodu pro sebe. Ve společenských vědách se tato kategorie průšvihů nazývá „sociální past“ nebo „tragédie občiny“, vesměs se jedná o případy, kdy skupina lidí hromadně udělá nějakou věc, samu o sobě z krátkodobého hlediska naprosto v pořádku, ale ve spojení mnoha lidí dopadne z dlouhodobého hlediska příšerně. Často jde o likvidaci společného zdroje nadměrným využíváním: například rybaření v takové míře, že se rybí populace nedokáže obnovit. V ekonomii existuje i příbuzný koncept zvaný „negativní externalita“ – v zásadě jde o transakci, na které profitují obě strany, ale náklad vznikne někde jinde, někomu, kdo se transakce vůbec neúčastnil. Klasickým příkladem budiž znečištění ovzduší: nakoupíte-li u výrobce, získáváte jak vy, tak výrobce, může to ale znamenat ztrátu pro lidi, žijící po proudu řeky, do níž výrobce vypouští jedovatý odpad.

Tento typ chyb stojí za drtivou většinou lidských průserů – v systémech od kapitalismu po družstva, od záležitostí tak obrovitých jako změna klimatu po tak nicotné jako dělení účtu v restauraci. Víme, jak špatný nápad je pro každého z nás podceňovat velikost dluhu, ale když to dělají ostatní, nechceme zrovna my tratit na tom, že se budeme chovat jinak. A tak pokrčíme rameny s prostým: „To není můj problém, kámo.“

Další z našich běžných chyb je předpojatost: naše tendence rozdělovat svět na „my“ a „oni“ a rychle uvěřit tomu nejhoršímu ohledně „nich“, ať už je to kdokoli. Tady se všechny naše kognitivní tendence sejdou na bigotní párty: dělíme svět podle vzorců, jež nemusí nutně existovat, činíme náhlé soudy, založené na první věci, jež nás napadne, vybíráme si důkazy podporující naše přesvědčení, zoufale se snažíme zapadnout do skupiny a sebevědomě a naprosto nepodloženě věříme ve  vlastní nadřazenost.

(Toto je popsáno v knize více než jednou: tyto dějiny lidských selhání jsou s několika málo výjimkami dějinami selhání mužů, nejčastěji bílých mužů. Patrně proto, že právě oni dostali nejčastěji jako jediní příležitost selhat. Všeobecně se nedoporučuje zaměřovat historické knihy téměř výhradně na skutky starých bílých chlápků, nicméně vezmeme-li v potaz téma této knihy, myslím, že je to vcelku fér.)

A konečně, naše touha zapadnout do davu nás velice často dovede k šílenstvím, horečkám a mániím všeho druhu – ke krátkým, prudkým posedlostem, jež pohltí společnost a pošlou racionalitu na třetí kolej. Může se to projevovat mnoha různými způsoby. Někdy čistě fyzickými, jako například nevysvětlitelné taneční mánie, pravidelně zachvacující Evropu v průběhu sedmi století středověku, kdy stovky tisíc lidí propadaly náhlé a neodolatelné potřebě tančit, někdy až do skonání.

Jiné mánie jsou finanční, protože naše touha po penězích se skloubí s dychtivostí zůstat součástí davu a uvěřit příběhům o libovolném schématu na rychlé zbohatnutí. (V roce 1720 panoval v Londýně takový zájem o investice v Jižním moři, že se jedné skupině podnikavců podařilo prodat akcie, popisované jako „společnost, podnikající v oboru se skvělými výnosy, jejíž zaměření ovšem nesmí být nikomu vyzrazeno“.) Takto vznikají finanční bubliny – ve chvíli, kdy přijímaná hodnota čehosi zdaleka převyšuje hodnotu skutečnou. Lidé začínají do věci investovat nikoli proto, že by se domnívali, že má nějakou skutečnou hodnotu, ale jednoduše proto, že dokud se dostatečné množství dalších lidí domnívá, že onu hodnotu má, dá se na tom vydělat. Samozřejmě, že nakonec zvítězí skutečnost a hodně lidí přijde o hodně peněz, někdy to dokonce položí celou ekonomiku.

Dalším druhem mánií jsou hromadné hysterie, nejčastěji založené na fámách, hrajících na naše obavy. Právě kvůli nim v průběhu historie proběhly hony na čarodějnice v různých formách doslova v každé kultuře po celém světě (odhaduje se, že napříč Evropou zahynulo během čarodějnických štvanic mezi šestnáctým a osmnáctým stoletím kolem 50 tisíc lidí).

To je jen několik příkladů chyb, jež se s unavující předvídatelností objevují dokola v historii lidské civilizace. Než jsme se ale do nich mohli pustit naplno, museli jsme, pochopitelně, nejprve tu civilizaci vynalézt.

Pět nejpodivnějších mánií v dějinách

Taneční mánie

Epidemie nevysvětlitelného a neovladatelného tance byly běžné na většině území Evropy mezi 14. a 17. stoletím. Někdy postihovaly tisíce lidí najednou. Nikdo dodnes neví, proč.

Trávení studní

Zhruba v tutéž dobu se zcela běžně objevovaly falešné fámy o otrávených studnách – většinou sváděné na Židy. Některé hysterie vedly k nepokojům a vypalováním židovských domů.

Krádež penisu

Epidemie paniky z toho, že škodlivé síly kradou či smršťují mužům penisy, se objevují po celém světě – většinou je to za vinu kladeno čarodějnicím ve středověké Evropě, otravám jídla v Asii či kouzelníkům v Africe.

Epidemie smíchu

Od 60. let 20. století se v mnoha afrických školách objevují záchvaty nezastavitelného smíchu – jedna taková epidemie trvala v Tanzanii v roce 1962 rok a půl a některé školy musely být dočasně uzavřeny.

Rudý děs

Klasická „morální panika“, vlna protikomunistické hysterie, zasáhla USA ve 40. a 50. letech 20. století. Média a populisté šířili zveličené fámy o komunistických agentech, kteří infiltrovali všechny vrstvy americké společnosti.

Dvě

Máte tu hezké prostředí

Asi před 13 tisíci lety, na území Úrodného půlměsíce starověké Mezopotámie, začali lidé dělat věci úplně jinak. Mohli byste říct, že „změnili životní styl“, ale v tomto případě nemluvíme o omezení příjmu karbohydrátů a permanentce do fitka. Místo tradičního postupu získávání potravy – do té doby chodili a jídlo hledali – se začali starat o to, aby jídlo „přišlo“ za nimi. Začali totiž pěstovat hospodářské plodiny.

Nástup zemědělství neznamenal jen snadnější oběd, ale také naprostý rozmach společnosti a výrazné změny v okolním světě přírody. Před érou zemědělství se skupiny lidí stěhovaly podle ročních období a za zásobami jídla. Jakmile ale zasejete rýži nebo pšenici, musíte nutně zůstat na místě a pohlídat ji. Zakládáte tedy stálé osady, vesnice a po nějaké době i města. A pochopitelně vše, co s tím souvisí.

Zemědělství se zdálo jako natolik skvělý nápad, že se rozvíjelo nezávisle na mnoha různých místech, to vše jen v rozmezí několika málo tisíc let a na několika světadílech – přinejmenším v Mezopotámii, Indii, Číně, Střední Americe a Jižní Americe. Až na to, že existuje myšlenkový proud, který nepovažuje zemědělství za náš největší skok kupředu. Naopak říká, že jsme nejspíš udělali příšernou, ukrutnou chybu.

Tak za prvé, počátek zemědělství zavdal příčinu pro vznik principu „majetkové nerovnosti“, protože vznikaly elity, vlastnící nesrovnatelně větší množství věcí. Takoví lidé pak měli tendenci řídit všechny ostatní. Taky to mohlo znamenat vznik válek tak, jak je známe dnes, protože existuje-li vesnice, existuje i nebezpečí nájezdu ze strany sousedů. Zemědělství přineslo lidem nové nemoci a život v čím dál větších sídlech zase ideální podmínky pro epidemie. Navíc máme důkazy o tom, že lidé v nezemědělských oblastech jedli více, pracovali méně a mohli být celkově zdravější.

V podstatě jde o to (dle tohoto myšlenkového proudu), že strašná spousta věcí, které jsou v moderním životě špatné, vznikla jenom proto, že někdo před tisícovkami let nastrkal do země semínka. Zemědělství přetrvalo nikoli proto, že by zlepšilo všem lidem život, ale proto, že poskytlo hospodařícím lidem darwinovskou výhodu nad těmi nehospodařícími: mohli mít víc dětí rychleji (zemědělství uživí víc lidí a když se přestanete neustále stěhovat, nemusíte čekat, až začne vaše dítě chodit, než si pořídíte další) a uzurpovali si čím dál víc půdy, až nakonec všechny nerolníky vypudili. Jared Diamond, zastánce teorie „zemědělství byla strašlivá chyba“, napsal v roce 1987 článek pro časopis Discover: „Donuceni vybrat si mezi omezením populace a pokusy zvýšit produkci jídla, jsme si vybrali to druhé. A došli jsme k hladomorům, válkám a tyraniím.“ Stručně řečeno, upřednostnili jsme kvantitu před kvalitou. Typičtí lidé.

Jenže k tomu všemu [scénická poznámka: neurčitě teď mávám rukou nad stavem světa] nás zemědělství zavedlo na cestu, vedoucí k mnoha dalším, přímým a daleko dramatičtějším průšvihům. S úsvitem zemědělství jsme začali měnit životní prostředí kolem nás – konečně, zemědělství nic jiného není. Vezmete rostliny a umístíte je někam, kde vůbec neplánovaly růst. Začnete přetvářet krajinu. Snažíte se zbavit věcí, které nechcete, aby se vám do ní vešlo víc toho, co chcete.

Každopádně se ukazuje, že se nám vůbec nedaří takové věci domýšlet.

Dnešní svět kolem nás se radikálně liší od světa, ve kterém naši předci před 13 tisíci lety zasadili první semena. Zemědělství změnilo krajinu a přeneslo druhy napříč kontinenty, zatímco města a průmysl a naše vrozená tendence jednoduše se zbavovat čehokoli, co nechceme, změnily půdu, moře i vzduch. A aniž bych vás chtěl otravovat s větami typu „NESMÍME ROZLOBIT MATKU PŘÍRODU“, tak svět přírody není na naše hovadiny zvědavý.

Právě tohle se stalo na amerických pláních v první polovině 20. století. Jak už to tak bývá, všechno vypadalo na počátku více než dobře. Amerika se rozrůstala na západ a lidé prožívali svůj americký sen. Vládní pobídky motivovaly lidi, aby se vydali na západ a pustili se do rolničení, osadníci dostávali zdarma pozemky po celých Velkých planinách. Naneštěstí už na začátku století byla většina dobré zemědělské půdy – mluvíme o místech s přístupem ke slušným zásobám vody – rozebrána. Lidem se chtělo farmařit na suché, prašné hlíně o poznání méně, vláda tedy zdvojnásobila výměru přidělované suché, prašné půdy. „To zní jako dobrý obchod,“ říkali si osadníci.

Pokud se vám dnes zpětně nezdá hon za obhospodařením posledního koutu země jako ten nejlepší nápad, lidé měli tenkrát několik dobrých důvodů. Jednak romantických (nostalgická přitažlivost agrárního národa pionýrů) a pak také pragmatických – země potřebovala stále více jídla. K tomu všemu trocha pochybné vědy hraničící s náboženstvím: teorie, že déšť následuje pluh, tedy že stačí jednoduše začít hospodařit a přijdou mraky, jež změní poušť v úrodnou a zelenající se zem. Ve světle této teorie brzdil další expanzi na západ jen nedostatek vůle. Jako ve filmu s Kevinem Costnerem, jen s úrodou obilí místo duchů hrajících baseball. Začneš-li farmařit, deště přijdou.

Lidé tomu tehdy opravdu věřili, proto může působit až krutě, když vysvětlíme, že v polovině 19. století, kdy tato teorie vznikla, a rolníci přicházeli do oblasti, tak často pršelo jenom proto, že panovalo neobyčejně deštivé klima. Toto období dešťů ovšem bohužel netrvalo věčně.

Přišla 1. světová válka a všechno to farmaření pořád ještě vypadalo jako skvělý nápad: produkce jídla v Evropě se zastavila, ale Amerika dokázala zaskočit. Ceny vyletěly prudce vzhůru, pořád vydatně pršelo a vláda přihodila velkorysé dotace na pěstování pšenice, farmáři tedy přirozeně neváhali a rozorávali stále větší plochy prérií.

Po válce ovšem ceny pšenice dramaticky klesly. Pokud jste pěstitel pšenice a nevyděláváte na pšenici dost peněz, napadne vás jednoduché řešení: pěstovat víc pšenice. Farmáři zainvestovali do nových mechanických pluhů a rozorali ještě víc půdy. Vyšší produkce pšenice srazila ceny ještě níže, což vedlo k… a tak dále.

A pak jednou nezapršelo. Půda vyschla a kořeny travin, jež ji při předchozích obdobích sucha držely pohromadě, najednou scházely. Půda se proměnila v prach a vítr ji odnášel v obrovitých zvířených oblacích.

Oblaka prachu v Texasu během Dust Bowl, 1935

Právě takové strašidelné prachové bouře – tzv. „černé blizardy“, které stínily slunce, plnily ovzduší a snižovaly viditelnost až na jediný metr – se staly symbolem fenoménu zvaného Dust Bowl neboli „prachová mísa“. V nejhorších letech neuplynul téměř ani den, aniž by se zvedla bouře, a i když se vítr utišil, oblaka prachu zůstávala viset na obloze. Osadníci občas neviděli slunce celé dny. Prachové bouře nabývaly obrovitých rozměrů, některé cestovaly tisíce mil a překryly města jako Washington, D.C. či New York tlustou vrstvou smogu a dokonce pokrývaly jemnou vrstvou prachu i lodě, plující několik stovek mil od východního pobřeží.

Sucho, doprovázené prachovými bouřemi, vydrželo téměř celé desetiletí a mělo ničivý ekonomický dopad. Několik milionů lidí bylo nuceno opustit svá hospodářství. Mnozí se už nevrátili a usadili se raději dál na západ, většinou v Kalifornii. Některá území se nikdy plně nezotavila, dokonce ani po návratu dešťů.

Americký Dust Bowl je jedním z nejznámějších příkladů nezamýšlených dopadů zahrávání si s okolním prostředím. Ale není zdaleka jediným – od masového geoinženýrství po maličké plastové korálky, od odlesňování po řeky chovající se tak, jak by se řeky určitě chovat neměly.

Podívejte se například na Aralské jezero – ale musíte rychle, protože už toho moc, na co by se dalo podívat, nezbývá.

Aralské jezero, v rozporu s dřívějším českým (a v angličtině stále platným) názvem Aralské moře, je opravdu jezero, byť slané a hodně, hodně velké – má rozlohu 67 tisíc km^2 a je to čtvrté největší jezero planety. Tedy bylo. Problém je ten, že oněch 67 tisíc kilometrů rozlohy už nějakou dobu nemá.

Dnes se rozkládá na ploše pouhých 6700 km^2, i když tato hodnota kolísá v obou směrech. Jezero, kdysi velké téměř jako Irsko, se smrsklo na desetinovou plochu a přišlo o osmdesát procent vody. Dnes už to ani není jediné jezero, ale spíše zhruba čtyři samostatná jezera o mnoho menší. „Zhruba“ proto, že jedno z nich může každým okamžikem úplně zmizet. To málo, co z Aralského jezera zbylo, je v podstatě mrtvé, přízrak moře bez života, obklopený rezavějícími a rozpadajícími se kostrami dávno uvízlých lodí, které jsou dnes celé kilometry od nejbližší vody.

Což nás vede k otázce: jak můžete nechat zmizet celé zatracené moře? (No dobře, celé velké jezero.)

Odpověď je jednoduchá: odkloníte tok dvou řek, které do něho ústily, protože jste dostali skvělý nápad pěstovat bavlnu v poušti. Přesně tohle udělali sovětští vůdci v 60. letech – zatoužili po větším množství bavlny. Pustili se do monstrózního projektu a přesměrovali tok Amudarji (která ústila do Aralského jezera z Uzbekistánu) a Syrdarji (která tekla z Kazachstánu), aby proměnili mrtvé pláně pouště Kyzylkum na monokulturní plantáž, jež měla nasytit sovětskou poptávku po bavlně. Musíme přiznat, že plán zavlažit plánované farmy v Turkmenistánu, Kazachstánu a Uzbekistánu částečně uspěl, byť za cenu obrovských nákladů. Pouště mají totiž jednu zvláštní vlastnost, a sice že jsou poměrně suché a absorbující, takže 75 procent vody z odkloněných řek se nikdy k farmám nedostalo. (Defolianty, používané při pěstování bavlny, způsobily navíc obrovský nárůst novorozenecké úmrtnosti a vrozených vad.)

Zatímco tento úspěch znamenal příznivé zprávy pro rozvíjející se bavlníkový průmysl ve Střední Asii, na Aralské jezero a jeho okolí měl devastující dopad. Zdá se, že nikoho nenapadla (nebo jen nezajímala) jedna věc: omezíte-li přítok vody do jezera, rychle se vám zmenší.

Hned od 60. let a stále rychlejším tempem od konce 80. let až dodneška se tedy Aralské jezero zmenšuje. Pouze zhruba pětina vodního zisku jezera pocházela ze srážek, zbytek přitekl z obou řek. Jakmile v podstatě zmizely, nezůstalo dost vody na kompenzaci odpařování. Hladina vody začala klesat, objevily se naopak nové ostrovy a šíje a ještě před koncem tisíciletí se jezero rozpadlo na dvě: menší severní a větší jižní část s rozlehlým ostrovem uprostřed. Voda klesala dál a tento ostrov narůstal, až západní a východní část jižního jezera spojovala jen úzká stužka vody. Obě části se nakonec také zcela oddělily a v létě 2014 satelitní snímky ukázaly, že východní polovina úplně vyschla a nahradila ji poušť. V současné době se východní část objevuje a mizí v závislosti na počasí.

Ztráta vody by byla dost zlá sama o sobě, ale věc se má tak, že když zmizí jezero, neplatí to pro věci ve vodě. Hlavně pro sůl. Zatímco Aralské jezero ustupovalo, sůl zůstávala, čímž rostla koncentrace soli ve zbytku vody, méně a méně vhodná pro udržení života. Obsah soli stoupl desetinásobně, což zabilo v podstatě veškerý život v jezerech, zničilo prosperující rybářský průmysl, jenž živil 60 tisíc lidí. Nejen to, znečišťující látky, pocházející z průmyslu i zemědělství, nabyly na koncentraci taktéž, aby se později usadily na povrchu nově vystoupivších pevnin, odhalených ustupující vodou. Protože se poušť chová jako poušť, zvedal vítr tuny a tuny jedovatého prachu a soli z nových pouštních oblastí a zanesl je přímo na vesnice a města ležící na pobřeží bývalého jezera, kde žily miliony lidí. Výskyt respiračních onemocnění a rakoviny prudce vzrostl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dějiny lidských průserů aneb Co všechno jsme podělali.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.