Černý trikot

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Jorge Zepeda Patterson

Černý trikot – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zuzaně

Úvod

V neděli, když barevný had projede pod Vítězným obloukem a v Paříži završí tři tisíce pět set kilometrů jednadvacetidenní jízdy, budu buď ležet v boxu márnice, nebo se radovat ve žlutém trikotu jako vítěz Tour de France. Dosud jsem nikdy nestál na stupních vítězů, nikdy jsem nevyhrál etapu, ale teď jsem jenom několik vteřin za vedoucím závodníkem Stevem Panatou, druhem v mužstvu a již jedenáct let skoro bratrem: pro žlutý trikot ho ale musím poslední den zradit.

Někteří závodníci riskují život, aby vyhráli alespoň jedinou etapu Tour de France, při sjezdech se řítí z kopce více než devadesátikilometrovou rychlostí, ale nyní už vím, že existují i tací, kteří jsou pro vítězství ochotni zabíjet. Vrah je mezi námi a policie po mně chce, abych ho našel. Zločince, který zdecimoval vedoucí závodníky v pelotonu a kterého musíme zadržet dřív, než udeří znovu. Jeho příští obětí bych mohl být i já. Avšak zároveň vím také to, že se díky němu můžu stát novým vítězem Tour de France.

2006

Od první chvíle ho všichni kromě mne nesnášeli. Neustále žvýkal a každé tři vteřiny si upravoval pramen vlasů jako příčesek, o který nechce přijít. Ale zášť všech by vzbudil i bez těchto tiků: dorazil do tábora v landroveru z limitované edice a vyložil z něj aerodynamické kolo, které jsme do té doby vídali jenom u nejlepších profesionálů. Přispívalo k tomu i to, že byl Američan, vypadal jako hollywoodský herec a předváděl úsměv člověka, který vždy dosáhne svého.

Já jsem ho přivítal s otevřenou náručí, protože pro mě představoval naději, že mě ostatní konečně nechají na pokoji. Od příchodu do tréninkového tábora před dvěma týdny jsem se stal obětí žertů, které závodníci uštědřují nováčkům; posměšků, které tradice a frustrace z tvrdého výcviku vyvolávají v prostoru překypujícím nervozitou a testosteronem. Mé první týdny profesionála (pokud jsem se za něho mohl pokládat za těch padesát eur týdně) se změnily v očistec, takže jsem byl vděčný, jakmile se vyskytla šance, že přestanu být jediným terčem výsměchu ostatních.

Možná právě to nás dalo dohromady. Mučení, jemuž nás podrobovali, jsme brali s klidem a připisovali jsme to nějakému zasvěcovacímu rituálu pro nováčky. Nebo lépe řečeno, on k tomu přistupoval rozvážně a já jsem jej nakonec napodobil.

„Nejez vločky, myslím, že do nich plivli,“ upozornil mě poprvé, co jsme si něco řekli, a nabídl mi proteinovou tyčinku. Vypadal spíše pobaveně než dotčeně, jako by již to, že je odhalil, prokazovalo, že má víc fištronu než oni.

Dny běžely a my jsme pochopili, že nejde o zasvěcovací obřad, ale že se nás jednoduše bojí. Ze šestačtyřiceti cyklistů v táboře si firma Ventoux ponechá pouze sedmadvacet a z nich jen devět nejlepších bude v prvním družstvu, které se účastní těch skutečně důležitých závodů.

O měsíc později, kdy byl trénink stále náročnější a denní přejezdy dosahovaly až sto šedesáti kilometrů se strmými úseky, jsme pochopili, že z nás mají strach právem: byli jsme prostě lepší. Steve Panata se pohyboval přirozeně a s elegancí, jakou jsem neviděl nikdy předtím ani potom. Hltal kilometry bez viditelného úsilí a rychlostí, v níž se ostatní museli sklonit až k řídítkům. Já jsem to nahrazoval tělesnou anomálií, která by ze mne za jiných okolností učinila cirkusovou hvězdu: DNA otce narozeného ve francouzských Alpách a kolumbijské geny matky, jejíž předci pocházeli z And, si zřejmě naprosto vyhovovaly a vybavily mě třetími plícemi. Ne že bych je skutečně měl, ale moje krev se okysličuje natolik, že prakticky jedu jako s dopingem.

Jakmile jsme se ocitli na silnici, začali jsme se spolu se Stevem mstít za utrpěná příkoří. Nedělali jsme to nijak plánovaně, ale určitě ani zcela naivně. Asi dvacet nebo třicet kilometrů před cílem stanoveným instruktory se Steve vždy zatvářil spiklenecky, zrychlili jsme, zprvu jen mírně, aby se ostatní necítili rovnou vyřazení z boje a zkusili ještě pěkně zabrat. O deset kilometrů později, když jsme viděli, že skupinka jede na doraz, jsme přidali a nechali je za sebou. Ale ne dříve, než jim Steve zasadil poslední úder: klidně se během jízdy pustil do vyprávění o posledním filmu, který viděl, jako člověk rozmlouvající v baru, a ne šplhající na kopec, který ostatním vyrazil dech.

Ke strachu, který jsme vzbuzovali, se přidala zášť. Občas mě napadlo, že si tím za zdmi útulků v katalánských horách, v obležení nevraživých uchazečů odhodlaných stát se profesionály za každou cenu, koledujeme o nakládačku, která by mohla ohrozit naše vlastní kariéry. Postoupit do konečného výběru, který měli v rukou trenéři z Ventouxu, představovalo pro všechny ty mladíky, včetně mě, to jediné, co je dělilo od úmorné dřiny na statku nebo v továrně, a popravdě řečeno, někteří z nich rostli rovnou pro kriminál. To ale nebyl Stevův případ. Pro něj profesionální cyklistika představovala jen jednu z řady jiných možností v nepochybně dobře zajištěné a pohodlné budoucnosti. Další důvod, aby ho nenáviděli.

A bylo jich víc: například to, že kdykoliv si umanul, dokázal být neodolatelně okouzlující, hlavně mezi ženami, vedoucími a trenéry. Tak okouzlující, že i při řídkých příležitostech, kdy se nám podařilo vyklouznout ven alespoň na nějaké to kořenové pivo, způsobil mezi návštěvníky místních barů nejednou pořádný poprask. Drzé flirtování nebo výměna ubrousků s načmáranými telefonními čísly stačily rozpoutat hádky, které často končily rvačkou.

Steve, jenž tak snadno vyvolával závist a nevraživost, byl zároveň naprosto neschopný sám se ubránit. Veškerá elegance, kterou stavěl na odiv při jízdě na kole nebo při tanci, se měnila v neobratnost, jakmile začaly padat facky. Více či méně v pořádku jsme unikali jen díky mému výcviku u vojenské policie a zkušenostem z armády, kdy jsem se v zapadlých hospodách prával s rozparáděnými opilci.

Časem se nám podařilo útoky chrapounských pronásledovatelů neutralizovat, i když nejdříve jsem se musel střetnout s hlavní mlátičkou skupiny, individuem z Bretaně, tvrdým a ostrým, svalnatým, s buldočím ksichtem. Vážil o deset nebo dvanáct kilo víc než já, ale nevyrostl v chudinské čtvrti Medellínu ani neprožil tři roky v kasárnách v Perpignanu. Vypěstoval jsem si strategii přežití, která spočívá především v tom, že se veškerým sporům raději vyhýbám, což zcela vyhovuje mé povaze. Tento přístup funguje za podmínky, že v nepočetných, ale nevyhnutelných střetech, jako tehdy, kdy jsem musel zasahovat na Stevovu obranu, se naopak nezdráhám použít jakoukoliv formu násilí.

Bretonec Ivan opakovaně v noci ničil duše na kamarádově kole, takže jsme je ráno museli na poslední chvíli zběsile opravovat, abychom včas dorazili na zavolání trenérů. Jednou jsme ale zjistili, že kolo zmizelo úplně. Úšklebek, s nímž nás Ivan přivítal, jasně ukazoval, kdo to má na svědomí. Domnívám se, že předpokládal, že tentokrát se mu Steve konečně postaví sám. To ho rozptýlilo, takže si nevšiml, jak se blížím. Co nejvíc jsem vymrštil ruku a loktem jsem ho zasáhl do tváře přesně mezi čelist a spánek. Ten pitomec ošklivě upadl, zatímco jeho nohsledi ohromeně sledovali pro ně nepochopitelný útok. A jistě nečekali ani to, co následovalo: kopal jsem do zhrouceného těla tak dlouho, dokud ten ničema neprozradil, kam kolo schoval. Po této události nás nechali na pokoji.

Přispěli k tomu také zdvořilé způsoby, jimiž Steve začal ostatní zahrnovat. Štědře se dělil o obsah balíčků, které dostával ze Spojených států, byly plné hudebních nahrávek, proteinových gelů a tyčinek, sportovní obuvi, triček. Drobné úplatky nám byly brzy ku prospěchu. Po skončení výcvikové sezony s námi jednali jako s otravnými, ale přece jen skutečnými pány silnice.

Občas se ptám, zda hluboké přátelství, které nakonec určovalo naše životy, se skutečně zpečetilo počátečním spolčením, založeným na vzájemné ochraně; alespoň u mne to tak bylo. Dokonce i po tom, k čemu došlo o několik roků později, jsem stále přesvědčený, že v bezpodmínečném a zcela loajálním bratrském svazku, který jsme ukuli od prvního okamžiku, bylo něco opravdového a hlubokého.

Popravdě řečeno jsme jeden druhého obdivovali. Když jsme se poznali, bylo mu jednadvacet a mně třiadvacet. Steve vyrůstal v bavlnce jako jediný, rozmazlovaný syn předních advokátů ze Santa Fé v Novém Mexiku. Jeho rodiče přijali jeho posedlost kolem, podporovali ji, a když se rozhodl účastnit dorosteneckých soutěží v zemi, najali mu poloprofesionální trenéry. Na všech závodech drtil ostatní, vždy obklopený a chráněný týmem, který zprvu financovala jeho rodina a později sponzoři, přilákáni potenciálem zlatého hocha.

Avšak nyní, na severu Španělska, se Steve poprvé v životě nacházel na nepřátelském území. Jeho tým zastával k jeho lítosti názor, že v silniční cyklistice nikdy nedosáhne na vrchol, pokud se nezakalí v evropských stájích a v jejich tvrdé přípravě. Možná že právě proto, jak se zdálo, jej hypnotizovala moje schopnost přežít na místech, která mu připadala exotická a fascinující, zatímco pro mne to byla jenom prdel světa. Donucen okolnostmi jsem se stal tím, čím jsem, jako všichni, kdo nenosí jméno Panata. Začal jsem závodně jezdit na kole (stejně jako jiní skončí v kanceláři nebo za pultem), protože jsem v cyklistice našel něco jako kmen, k němuž jsem se mohl přimknout, když jsem se uprostřed proudu snažil udržet nad hladinou. Naopak Steve patřil k lidským bytostem, jejichž budoucnost je nevyhnutelně daná.

Bezprizornost, ve které jsem vyrůstal, považoval Steve za úžasnou svobodu. Otec, francouzský voják, roky přidělovaný na nejrůznější vyslanectví v Latinské Americe, se s matkou, Bogoťankou peruánského původu ze zchudlé rodiny, rozvedli, když mi nebylo ani devět. Od onoho okamžiku jsem léta trávil v alpské chatě, kam se otec uchýlil po odchodu do důchodu, a zbytek roku v domě z červených cihel na předměstí Medellínu. Prožil jsem osamocené dětství, protože matka měla vyčerpávající směny jako ošetřovatelka ve dvou nemocnicích. Časem jsem pochopil, že jednoduše hledala záminku, aby se držela dál od syna z nechtěného manželství, které uspíšilo nechtěné těhotenství. Později, během dospívání, jsem nabyl přesvědčení, že doufala, že se jednoho dne nevrátím z cest, které jsem každé léto podnikal do Francie, což bych s radostí udělal, pokud by se otec stejně urputně nesnažil zbavit se mě, kdykoliv jsem ho navštívil. Zaplatit mi cestu a mít mě pět týdnů u sebe bylo povinností, již plukovník Moreau plnil přesně, i když bez nadšení.

Je pravděpodobné, že pokud by mě nezachránilo kolo, skončil bych v některé bandě výrostků terorizujících naši čtvrť. Stalo se to díky matce, aniž to zamýšlela. Díky mimořádným směnám a zvýšení platu jsme se mohli ze zapadlého San Cristóbalu přestěhovat do populární medellínské čtvrti San Javier. Šlo sice o společenský vzestup, ale současně o sestup z hor, pročež jsem těch sedm kilometrů do kopce, které mě dělily od školy, musel zdolávat pěšky. Znamenalo to vstávat v půl páté ráno, abych včas dorazil na první hodinu. Nakonec se zřejmě slitovala nad mým nevyspáním a jednoho dne se objevila s velikánským, těžkým kolem z druhé ruky, bezpochyby kradeným; s prastarým kolem, jemuž jsme říkali „zednické“, které však změnilo můj život.

Byla to paradoxně moje lenost, co ze mě udělalo vrcholového cyklistu. Bicykl mi dovolil posunout budík na půl šestou. Později jsem začal měřit jednotlivé úseky cesty a prodloužil si tak dobu spánku. Až se z toho stala posedlost. Týden co týden jsem se snažil zkrátit cestu do školy o jednu až dvě minuty. Snížil jsem váhu batohu, naučil jsem se využívat každou zatáčku, počítal jsem, kolikrát jsem použil brzdu, a i to jsem omezil na nezbytné minimum. Někteří spolužáci se vysmívali mým starým rozbitým botám, které jsem začal nosit ve škole, bylo mi to však jedno: tlusté podrážky mi umožňovaly lépe sešlápnout pedály a tím jsem zredukoval čas o další tři minuty.

Jedna učitelka si všimla prudkého brzdění, s nímž jsem každý den přijížděl, následovaného přestávkou, během níž jsem zkontroloval hodinky a zapsal čas do sešitku. Zeptala se mě, co to dělám, a pak si zvědavě přečetla tabulku zápisů. O týden později mi řekla o amatérském závodě, kde byla jedním z organizátorů. Možnost závodit mi zprvu připadala absurdní, dokonce směšná. Rozbité boty a nespolehlivé kolo neodpovídaly obrazům, které jsem viděl, kolumbijským idolům v pestrých dresech na aerodynamických strojích. Nevěděl jsem však, jak to odmítnout, vždyť polovina třídy, alespoň ti, kdo již dosáhli třinácti let, byli do učitelky Carmen zamilovaní. Její neúnavné nadšení, vřelý úsměv, zelené oči, a především způsob, jakým si při chůzi natřásala sukni, z ní učinily hrdinku našich erotických snů.

Všichni závodníci sice měli lepší obutí, ale uklidnilo mě, že tam byly další bicykly jako ten můj. Jel jsem, abych udělal na svou učitelku dojem. Rychle jsem se odpíchl od startu, překvapený snadností, s jakou jsem ostatní nechal za zády, vždyť jsem nedělal nic jiného než co každý den cestou do školy. Brzy jsem pochopil proč: ostatní jeli tak, aby vydrželi těch dvaatřicet kilometrů, které je dělily od cíle. Já jsem se odboural již na desátém kilometru. Po chvíli mě začali předjíždět první z nich a pět kilometrů před cílem jsem byl poslední. Bylo to moje první setkání s utrpením silnic: nohy jako z olova, každé sešlápnutí pedálů jsem cítil až v břiše, jako by se mi trhaly vnitřnosti. Byl to současně první kontakt s nepřítelem, kterého si každý cyklista nese v sobě, který ho láká vzdát se dalších muk. Mně sděloval, že už jsem udělal dost, že jsem nejmladší ze všech, že lepší je odstoupit než dojet poslední, ale představil jsem si zklamání paní učitelky Carmen, rozhodl jsem se nedezertovat a nebýt poslední. Soustředil jsem se na záda závodníka, který jel třicet metrů přede mnou, a dal jsem do každého sešlápnutí všechno, co jsem mohl, dostihl ho a vyhledal nová záda. Brzy jsem zapomněl na únavu. Po dojezdu do cíle jsem zvracel a chvíli jsem zůstal zkroucený bolestí, která mě píchala v boku, ale nehnul jsem se odtamtud. Chtěl jsem si spočítat závodníky, kteří dojížděli za mnou. Bylo jich deset. Než jsem odjel, Carmen mě objala a políbila na tvář.

Od toho dne jsem každé odpoledne zmáhal kopce v okolí. Narýsoval jsem si nejdelší úseky, změřil je a zkrátil časy přesunů. Přečetl jsem všechno, co mi Carmen půjčila o stravování a o technikách závodění, a snažil jsem se to vstřebat a převést do praxe, samozřejmě dle svých možností. Nohy mi vyrostly a odložil jsem staré boty. Ačkoliv trvalo ještě dlouho, než jsem vyhrál první závod, postačovalo mi Carmenino nadšení a vědomí toho, že po každé soutěži jsem za sebou v cíli nechával víc a víc soupeřů.

To během těchto dlouhých jízd podniknutých po vlastní úvaze se ze mne ukul jezdec, jakým jsem nyní. Učení technik a strategie přišlo až později, ale tam jsem si vybudoval skutečnou podstatu materie, z níž je vystavěn profesionální cyklista: schopnost nesklonit se před bolestí, jet až na doraz a pokračovat. Doloval jsem ze sebe maximum na nepředstavitelných svazích, přesvědčený, že utrpení mě přibližuje Carmen, že si tak zasloužím její pozornost a lásku.

Ale její zmizení o dva roky později, kdy ji přeložili do soukromé školy v Bogotě, otřáslo mým malým světem a propadl jsem zoufalství. Po týdnech trápení jsem dospěl k rozhodnutí, že ji znovu získám s pomocí kola; že moje cyklistická sláva dorazí až do hlavního města a svede nás dohromady. Kolo jsem proměnil v mučicí nástroj a v přípravě jsem zdvojnásobil masochistická cvičení. Mým nejlepším přítelem se stala bolest.

Právě tehdy se ve mně rozvinula další mánie, kterou jsem proslulý: všechno měřit, počítat a zaznamenávat. O řadu let později se kamarádi, Stevem počínaje, budou smát mé posedlosti čísly a nejeden mi bude říkat „účetní“ jen proto, aby mě otrávil. Ovšem dříve či později se mě všichni budou ptát, kolik kilometrů zbývá do cíle nebo na které pozici je závodník, který se odpoutal od pelotonu a vyrazil do úniku. Nevadilo mi fungovat jako nějaká jejich podělaná Wikipedie na místech, kde nikdo nemohl používat svůj mobil.

V medellínských horách jsem si také uvědomil, že nikdo jiný netrpí zvláštními důsledky vlastního pocení: je to hrozné být alergický na pot svého těla právě ve chvílích, kdy děláš vše proto, aby ses potil. Vinou klimatu v naší oblasti trpím vyrážkou, a aby se mi ulevilo, musím často používat zásypy a masti. Sice jsem to neobjevil až ve chvíli, kdy jsem si poprvé sedl na kolo, ale předtím mě to obtěžovalo pouze v přílišném vedru, zatímco teď se z podráždění stalo jakési tetování na místech těla, za něž by se dospívající mladík neměl stydět, alespoň ne z těchto důvodů.

Jako ten, co se pořád potí a počítá, jsem se stal známou postavou na soutěžích, které se konaly v regionu o sobotách a nedělích. Nastala chvíle, kdy jsem přestal počítat závodníky dojíždějící za mnou a začal jsem se věnovat těm, kteří do cíle dorazili přede mnou. Týral jsem se na pedálech, aby jich bylo stále méně.

Konečně došlo i na stupně vítězů. Soutěžil jsem s dospělými a malé finanční odměny a spropitné od sázkařů mě zachránily před násilím, které v té době sužovalo Kolumbii. Nebyla to šťastná životní etapa: moje kolo vážilo přes dvacet kilogramů a duše mělo v tak mizerném stavu, že mě nečekaná píchnutí přinutila odstoupit z poloviny závodů. Nikdy později jsem necítil tak velkou zlost z nemohoucnosti jako tehdy, když jsem se slzami v očích hleděl na cestu před sebou a na míjející závodníky, které jsem předtím předjel.

Změnily to peníze z drog, před nimiž jsem utekl. Kamarád ze čtvrti, člen jedné z band, si oblíbil sázky na soutěže, jichž jsem se účastnil. Bylo mu asi šestnáct nebo sedmnáct a byl pouhým pěšákem v řadách organizovaného zločinu, ale částky, kterými se chlubil, pro mne představovaly skutečné bohatství. Když jsem jednou skončil na třetím místě, hlasitě mi blahopřál a oslavoval to jako vlastní triumf. Byl zřejmě zdrogovaný, protože v zápalu nadšení uchopil moje kolo a mrštil ho do nehluboké strže, u níž jsme postávali. Než jsem se do ní mohl vrhnout i já, zatáhl mě do obchodu a koupil mi to nejlepší kolo, jaké tam měli. Dlouhé měsíce jsem potom žil ve strachu, že si svou pomoc přijde nějakým způsobem vybrat. Naštěstí na mě jenom sázel. Rád si myslím, že svou investici několikanásobně rozmnožil, neboť od té chvíle jsem vyhrával častěji.

Těsně po dovršení sedmnácti roků jsem se dozvěděl, že se Carmen vrátila do Medellínu jako ředitelka mé staré školy. Mou první reakcí bylo jít hned za ní a předvést jí závodníka, jímž jsem se stal. Ale přemohl jsem se. Věděl jsem, že se mohu pochlubit pouze medailemi z amatérských závodů, ačkoliv i tam se pod hladinou skrývaly významné prémie a točily vysoké sázky. Rozhodl jsem se před ni předstoupit, teprve až vyhraji první profesionální závod. Podařilo se mi zapsat se na soutěž Vuelta La Cordillera, která se měla konat za tři měsíce. Je to divoký závod, jehož se obvykle účastní profesionálové začátečníci a veteráni na konci kariéry. Bláznivě jsem trénoval, dokud mě záznamy nepřesvědčily, že mám skutečně šanci vyhrát.

Dva týdny před soutěží zavolal bývalý spolužák a oznámil mi, že Carmen zemřela v křížové palbě mezi soupeřícími gangy. Pohřbu jsem se zúčastnil zdálky a proudem slz jsem oplakal konec dospívání. Na kolo, které mi daroval kamarád obchodník s drogami, ani na žádné jiné jsem dlouho nesedl.

Krátce poté, co jsem dosáhl osmnácti let, přijala matka nabídku k sňatku od jednoho doktora s dobrým srdcem a příšerně zapáchajícím dechem, což byla z její strany spíše kapitulace než zamilovanost. Se mnou se každopádně nepočítalo. O dva týdny později jsem zanechal v kuchyni několik řádek a za tři dny jsem bez předchozího upozornění zaklepal na otcovy dveře za oceánem. Vypadal překvapeně, ale vzápětí přede mne položil talíř čočky a zavedl mě do pokoje, který mi patříval během letních prázdnin.

Následující měsíce jsem dělal, co jsem mohl, abych si získal místečko v jeho srdci. Když mě požádal, abych nadělal dřevo, vykácel jsem celý les, až jsem si zničil ruce. Naučil jsem se vařit jeho oblíbené jídlo a řídit jeho starou fordku, aby nemusel na týdenní nákupy do nejbližší obce. S prvním sněhem jsem začal trénovat lyžování se stejnou vervou, s jakou jsem se předtím věnoval cyklistickým pedálům. Otec si cenil pouze zimních sportů a dřinu na kole, když téhož bylo možné dosáhnout na motorce nesrovnatelně účinněji, považoval za hloupost. Alespoň to prohlásil v den, kdy jsem mu chtěl vyprávět o svých, byť zatím nevelkých hrdinských skutcích na dvou kolech.

Za cenu bezpočtu pádů a ran jsem na konci roku už nebyl ostudným lyžařem. Zvažoval jsem, že bych se jednou mohl živit jako trenér zimních sportů. O několik dní později mi otec oznámil, že se rozhodl zapsat mě do armády a podařilo se mu dostat mě k útvaru na úpatí Pyrenejí, nedaleko Perpignanu, jemuž velel jeho starý známý. O osmnáct roků dříve vyžadoval, abych se narodil na francouzské půdě, i když matka proto musela odletět do Evropy v osmém měsíci těhotenství, s potvrzením padělaným jakýmsi doktorem z vyslanectví.

Odjel jsem do kasáren přesvědčený, že mě očekávají práce na galejích, kopání zákopů a dlouhé výpravy do saharské pouště. Nejspíš by to tak i dopadlo, kdyby mě neočekávaný zvrat znovu neposadil do cyklistického sedla. Otcův druh zemřel jen několik dní po mém příjezdu. Nahradil ho plukovník Bruno Lombard, který se mnohem více zajímal o cyklistiku a atletické soutěže mezi soupeřícími útvary než o vojenský život nebo teorie. Jakmile se dozvěděl o mých dobrodružstvích na dorosteneckých závodech v kolumbijských horách, zařadil mě do svého družstva.

„Dávej na ně pozor jako na vlastní,“ řekl mi několik dní po svém příchodu a ukázal na popraskané a dost zřízené závodní kolo. Nevím, jak tu desítku bicyklů sehnal, ani co za ni musel nabídnout. Vypadaly jako odpad nějakého profesionálního týmu z nižších divizí, ale v každém případě to byla závodní kola, nebo jimi alespoň bývala před deseti lety.

Oficiálně sice patřila francouzskému státu, já jsem se však cítil, jako by mi právě darovali ferrari. Další týdny jsem dělal, co jsem mohl, abych z kola nemusel slézt, a to i přes riziko, že místo zadku budu mít fašírku a nebudu schopný plnit povinnosti brance.

Nějaký důstojník si zřejmě stěžoval na moji liknavost, protože Lombard rozhodl radikálně a díky tomu jsem nyní detektivem v Tour: zařadil mě do malé jednotky vojenské policie působící v rámci posádky přímo pod jeho velením. Osvobodil mě tím od velké části nudné rutiny v oddílu a poskytl mi tak možnost svěřit se do rukou trenéra cyklistického týmu, který dal Lombard dohromady.

Don Rulo byl starý pruďas, tvrdý a neústupný. Myslím si, že jen vinou své povahy se nedostal mezi profesionály, protože řemeslo a talent mu nescházely. Zjistil, že mám rád horský terén, a v průběhu následujících měsíců mě na velkolepých kopcích kolem dovedl až na hranice fyzicky možného.

A po čtyři další roky vyhrával náš oddíl absolutně všechno. Nejenom soutěže s týmy jiných institucí francouzského státu, nýbrž i krajové turnaje, v jejichž případě dobrák Lombard vždy dokázal najít nějaké ospravedlnění, proč na ně dorazit se svými hochy.

„Jeho hochy“ jsme byli především Julien a já, vedle dvacítky dalších odvedenců, kteří týmem za tu dobu prošli, nalákáni spíš odpočinkem a drobnými výhodami, které Lombard nabízel dobrovolníkům za jejich talent nebo příklon k cyklistice. Julien byl dobrý cyklista a časem se mohl stát profesionálem v nějakém skromném týmu, pokud by jej po skončení vojenské služby nedohonila jeho minulost v marseilleských tlupách. Měl dobrý instinkt pro silnici, nekonečnou schopnost snášet bolest a vydat ze sebe v kopcích vše, a to mu stačilo. To jediné stačilo i mně, abych se dostal na stupně vítězů tolikrát, že to všechny kromě Lombarda přestalo bavit.

Ve dvaadvaceti o mně psaly regionální plátky pod přezdívkou Hannibal. Narážka, jejíž význam mi zprvu unikal, měla něco společného s punským generálem, který své vojáky vedl na hřbetech slonů přes Pyreneje a Alpy, aby zaútočili na starověký Řím. Časem jsem si své druhé jméno oblíbil, i když zpočátku mi několik měsíců lezlo na nervy. Nelíbilo se mi srovnávání s krokem Kartagincových tlustokožců. Rozhodl jsem se, že si na zátylek nechám vytetovat malého draka, symbol našeho pluku, a doufal jsem, že tak umlčím jakékoliv zmínky o proklatých slonech. Lombard naopak jásal a spojil mě s Hannibalem, jako by šlo o zasvěcení nové legendy.

Po čtyřech letech v armádě mě plukovník musel nechat jít, s lítostí, ale současně pyšný na svůj výtvor. Ale nejdříve mi zajistil místo v belgické stáji Ventoux, legendárním semeništi profesionálů.

Nevím, kdy přesně jsem se odhodlal, že se budu věnovat cyklistice profesionálně. Tehdy jsem již věděl, že jde o trýznivé řemeslo s tvrdou disciplínou a s dobrovolně podstupovanou bolestí. Možná za tím byla i otcova věta, když jsem se po skončení vojenské služby vrátil do jeho alpské chaty: „Ani jako voják nejsi k ničemu,“ uvítal mě, když jsem zaklepal na dveře. Pravděpodobně doufal, že se ze mne stane vysoký důstojník jako on, když mu oznámili, že několik týdnů po příjezdu do Perpignanu mě zařadili jako desátníka k vojenské policii. Po jeho slovech jsem se rozhodl definitivně a slíbil jsem si, že jednoho dne vstoupím do Paříže ve žlutém trikotu.

O několik let později o mně psal tisk stále jako o Hannibalovi, i když jsem nevyhrál žádnou pyrenejskou etapu, nemluvě o tom, že jsem nestál na stupních vítězů v žádném z velkých závodů.

Tour de France

Etapa I. až VI.

„Na sex rovnou zapomeňte,“ zdůraznil Giraud, náš sportovní ředitel, když ukončil poslední proslov o strategii v autobusu, který nás převážel do nizozemského Utrechtu, kde proběhne první etapa Tour de France. Bylo to čistě řečnické upozornění, skoro vtip. Nikdo z nás by kvůli jednomu nočnímu vyhození z kopýtka neohrozil závod, na nějž jsme se připravovali celé měsíce. Zda člověk zvládne za tři týdny dojet do Paříže, záviselo především na umění práce s únavou. Přijdeš-li o šest tisíc kalorií denně a nemáš-li, jak je znovu získat, to poslední, na co myslíš, je sex.

Jedině Stevlana vypadala, že tomu nechce rozumět. Přítelkyně a manželky nejsou na Tour vítané a ze všech nejméně Stevova partnerka, topmodelka, skoro tak slavná jako on sám. Ruska se k jeho naprostému zděšení rozhodla, že se cestou do Londýna zastaví v Holandsku, aby překvapila svého rytíře a popřála mu hodně štěstí.

To ráno, o několik hodin dříve, jsem na mobilu přijal Stevovo volání. Na můj pozdrav neodpověděl, chtěl jenom, abych slyšel Stevlanin hlas. Pochopil jsem, o co mu jde, a protože jsem věděl, že jsou ještě v pokoji, vydal jsem se ho zachránit. Zaklepal jsem a nahlas jsem mu oznámil, že nás vylosovali na antidopingovou kontrolu, která proběhne v mém pokoji. Otevřela Stevlana a já se zatvářil velice překvapeně, že ji tam vidím.

„Ale vždyť jsem sotva přijela, Steve,“ protestovala. „Hannibale, to mi nedělej.“

„To s tebou nemá nic společného, Stevie,“ zkroušeně se hájil Steve. Tak si navzájem říkali a mezi závodníky to byl důvod k vtipkování, i když si myslím, že mnozí jenom skrývali závist, již v nich vyvolávala ohromující Rusčina prsa.

Stevlana si obvykle myslela, že se celý svět točí kolem ní, dokonce i boj proti dopingu byla nepříjemnost vymyšlená jenom proto, aby jí pokazila ranní sex s milencem. Rozepnutá halenka jasně naznačovala, co můj příchod přerušil. Zatímco Steve dokončil oblékání, jeho přítelkyně si dala záležet, aby posla neminuly její vražedné pohledy.

Nemohla mě vystát. A ještě méně mou partnerku Fionu, vedoucí mechaniků Mezinárodní cyklistické unie. Několik málo příležitostí, kdy jsme společně večeřeli, připomínalo smuteční hostinu. Ty dvě ženy nemohly být rozdílnější a Stevlana se snažila, aby to Stevovi neuniklo. Pod záminkou, že chce Fioně poradit, jak si vylepšit vzhled, se vysmívala jejím rázným způsobům, rozcuchanému účesu, pevné a svalnaté postavě běžkyně na sto metrů – i když tou ona nebyla –, rukám s mozoly a skvrnami od oleje.

Způsob, jakým se Fiona stala vedoucí technických inspektorů cyklistické unie, představoval sám o sobě zvláštní příběh. Třicet roků byl její otec, čistokrevný Ir, šéfem mechaniků u nejlepších mužstev profesionálního okruhu. Cyklisté slepě důvěřovali jeho legendárnímu jménu. Fiona ztratila matku v deseti letech a otec ji přibral do skupiny pomocníků. Ti jeho i cizí si zvykli na malou zrzku, která vždy bojovala s nářadím v blízkosti svého rodiče, jako ošetřovatelka asistující chirurgovi. Sama se časem stala prodloužením kola. Sluchem a rukama byla schopná přesně stanovit dokonalou rotaci řetězu nebo odhalit skoro nepostižitelné tření, které mohlo znamenat ztrátu tisíciny vteřiny na kilometr. Stařešinova zručnost, jež na závodních okruzích vyvolávala přinejmenším pověrčivost, se přenesla na jeho dědičku hlavně potom, co se Ir rozhodl v sedmdesáti odejít do důchodu. Tehdy už zrzečka byla vznětlivou kráskou se vším, co k tomu patří, a se silnými pažemi a zády širšími, než jaká najdete u většiny vyhublých jezdců. Měla povahu amazonky, dívka mála slov, žádaná a obávaná mnohými společníky a profesionály, především nyní, kdy velela legii inspektorů dohlížejících na složitou a občas roztodivnou soustavu technických pravidel.

Fiona obvykle velkou část Stevlanina popichování přešla jako duchem nepřítomná. Příležitostně, když Ruska dotírala víc, na ni hleděla se zvědavostí, jako by šlo o mimozemšťanku. Modelčiny snahy o zviditelnění byly v podstatě pochopitelné. My tři jsme žili jenom pro kola. A přestože za sebou měli Steve s Fionou v minulosti jakousi nevydařenou peripetii a jen taktak se navzájem snášeli, u stolu jsme se dokázali ponořit do dlouhých vášnivých debat o výhodách určitého druhu pedálů či o nejlepším způsobu, jak zdolat obávaný vrchol Tourmalet.

Důvody, proč byli ti dva spolu, byly zřejmé. Ona předváděla spodní prádlo a on byl jedním z nejžádanějších svobodných mládenců v kruzích světoběžnické smetánky. Já jsem však měl dojem, že jsou zároveň oba pod tlakem tisku, sponzorů, a hlavně veřejnosti, která pro svůj idol neočekávala jinou přítelkyni než nějakou celebritu.

Stevova úleva, jakmile jsme z jeho pokoje zamířili do mého, moje podezření znovu potvrdila. Byl to zahajovací den Tour a venku v ulicích Utrechtu vřel cyklistický svět vzrušením a netrpělivostí. Dopoledne jsme se zamkli v mém pokoji, zvažovali jsme dráhu a odhadovali, jaké jsou šance, že Steve o tři týdny později v Paříži oblékne žlutý trikot. V poledne, když nám konečně oznámili, že Stevlana odjela na letiště do Amsterdamu, jsme poobědvali se zbytkem týmu, oblékli jsme se a odebrali se do autobusu, abychom si vyslechli připomínky našeho sportovního ředitele.

Tehdy jsme si přáli jediné: aby ten proklatý závod už začal. Měli jsme za sebou měsíce příprav, analýz trasy a spartánských diet, které zdaleka neodpovídaly našim choutkám. Napjaté odpočítávání posledních hodin skončí až v okamžiku, kdy vyrazíme na trať a uzavřeme se v autistickém víru, do něhož nás kolo přenese.

I v tomto roce, stejně jako ve všech předešlých, spočíval můj úkol v podstatě v tom, abych nevyhrál. Jsem tady, aby triumfoval Steve. Jsem pomocník; to ano, nejlepší z pelotonu, jeho domestik. Jednadvacet dní ho budu muset ochraňovat před soupeři, před dotírajícím větrem, hladem a žízní, nehodami a střety, a především před vysokými horami, v nichž by ho soupeři mohli rozcupovat. Jsem tahoun umožňující Stevovi, aby až do posledního kilometru před vrcholem jel s co možná nejmenším úsilím, i kdybych měl padnout a skončit na posledních místech. Jsme nejlepším spřežením celého okruhu za poslední léta, i když na stupně vítězů vystupuje pouze on sám.

Tour odstartovala krátkou individuální časovkou, v níž Steve pomoc nepotřeboval. Je v ní mistrem světa. Ale další dny se všechny předpovědi zhatily. Velmi brzy jsme si uvědomili, že tento rok bude jiný než předcházející, i když jsme příčinu neznali.

Předpokládá se, že první etapa je zahřívací, výkladní skříň mužstev a závodníků. Jde o dlouhé, rovinaté silnice v Belgii a na severu Francie, v nichž peloton obvykle doráží do cíle pohromadě, těsně za sprintery, kteří se pouštějí do boje na posledních metrech. Skutečná bitva se odkládá do druhého a třetího týdne, kdy hrozivá stoupání v Pyrenejích a v Alpách decimují cyklisty a dokáží se prosadit jen ti nejlepší.

Tentokrát došlo ke ztrátám ještě před startem první etapy. Již v prvním soutěžním dnu vypadlo několik závodníků z pole osmadevadesáti cyklistů startujících v úvodní části. Nikdo nepanikařil. Jsme zvyklí, že poslední slovo v závodě má osud: nečekané píchnutí, kamarád, který ztratí rovnováhu a v pádu tě stáhne s sebou, fanoušek, který vběhne do dráhy, chřipka bojkotující měsíce přípravy. Chápali jsme, že na každých několik let připadá jeden annus horribilis, jakýsi proklatý ročník Tour de France. Po skončení prvních čtyř etap jsme ale začali mít podezření, že tento by mohl být ze všech nejhorší.

Zavládlo neobvyklé napětí. Hlavními uchazeči o trůn v Paříži byli Kolumbijec Óscar Cuadrado, Angličan Peter Stark a můj severoamerický kamarád Steve Panata. Střídavě vítězili v nejdůležitějších závodech posledních let a jejich urputná rivalita vyvolávala vášně v masách fanoušků. Vychutnávali si soupeření o nadvládu mezi třemi cyklisty, jimž patří naše doba. Stark, Cuadrado a Panata měli v úmyslu udělat z letošní Tour arénu, v níž se konečně rozhodne, kdo je nejlepším cyklistou této generace. Novináři, fanoušci a sponzoři rozpalovali atmosféru. Organizátoři očekávali rekordní televizní sledovanost, a proto narýsovali ďábelskou trasu. Dláždění ve třetí etapě bylo peklo, při rychlosti padesát kilometrů za hodinu vám jízda po kostkách doslova rozdrtí koule. Každý náraz je bodnutím do nohou a křečí pro ruce. Nejsou to pařížské dlaždičky, časem vyleštěné tisíci povozů a aut, ale kamenné boule na úzkých venkovských cestách s řídkým provozem, a jen málokde je to tak hrozné jako mezi Seraingem a Cambra, kde jsme opouštěli Belgii. Nemilosrdný déšť, neustávající po celý den, změnil trasu v minové pole.

Vyhnout se hromadnému pádu lze pouze tak, že jedete na špičce pelotonu, a udržet tam Steva stůj co stůj bylo pro mě hlavním úkolem toho dne. Problém je, že dalších dvě stě závodníků se snaží o totéž, takže se úzké silničky mění v trychtýře. Pokus o předjetí jiného cyklisty za těchto podmínek často končí hromadným pádem, zlomenými klíčními kostmi či rukama a otřesy mozku.

Mužstva Steva, Cuadrada a Starka vyšla z té řezničiny nepoškozená, protože, aniž jsme si to řekli, jsme se spiklenecky spojili. Všech sedmadvacet jezdců, devět z každého týmu, obsadilo hrot a ucpalo výjezdy, aby zbytek pelotonu nemohl obtěžovat naše lídry. V prvních etapách jsme mezi sebou nesoutěžili, chtěli jsme jednoduše přežít. Nedokázal jsem však být lhostejný k tomu, co se dělo za mými zády. Znovu a znovu jsem zabraňoval průniku některého z jezdců, bránil jsem naše postavení zuby lokty, a bůh mi odpusť, že jsem je tak při každém pádu odsuzoval k rozdrcení pod lavinou kol, rukou a nohou.

Třetí etapa byla nejhorší, i když nikoli jediná mizerná. Na konci šestého dne nás opustilo už dvaapadesát cyklistů, což byl v této fázi závodu nejvyšší počet za celou jeho historii. Většina z nás to nicméně i nadále přisuzovala smůle, která se na nás přilepila. O den později jsem měl zjistit, že ani hvězdy, ani nic dalšího, co určuje osud závodu, nestačí na vysvětlení všech tragédií, k nimž došlo, pokud tedy do arzenálu, z nějž sudičky vybírají, nepatří i vražda.

Etapa VII.

„Syn si sedl na kolo už ve čtyřech letech,“ vychloubal se Murat, svalnatý sprinter našeho týmu Fonaru.

„Tak to už bude pěkně daleko,“ zažertoval Steve, ale nikdo se nezasmál, zvlášť když ani nešlo o nový vtip. Vtipy mého kamaráda nepatří k těm nejpovedenějším, nedokážou lámat ledy, nadlehčit náladu, a co hůř, jeho pokusy o humor nezřídka vyústí i v rozbité lebky a natržené rty.

Večeřeli jsme v malém hotýlku na kraji Rennes, vyčerpaní po sedmé etapě Tour. Byl to frustrující den, deštivý, plný nehod. Mizerná nálada nezvala k oslavě a smát se Muratovi nebylo právě vhodným lékem. Jeho svaly a záda jsou stejně mocné jako výbuchy jeho temperamentu.

Ale takový byl Steve, neuvědomující si rizika, nerespektující city jiných. Pouze já jsem věděl, že nezraňuje úmyslně. V podstatě nebyl zlomyslný, mohu dokonce tvrdit, že byl svým způsobem velkorysý. Jsou mezi námi tací, kteří si prodloužili závodnická léta nebo svoje smlouvy díky spontánní chvále na Stevově milionovém blogu na Twitteru či v průběhu jeho nesčetných rozhovorů s dotěrným tiskem. Pochopil jsem, že jeho neschopnost chápat obavy a nejistotu v nitru ostatních vychází z přesvědčení, že všichni jsou na tom tak dobře jako on, což mu příhodně umožňuje vést privilegovaný život bez pocitu viny.

Avšak ticho, které u stolu zavládlo, a drásavé zařinčení vidličky, která Muratovi vypadla z ruky, způsobily, že si všiml, že právě porušil jednu z řady nepsaných dohod, které zpravidla vůbec nebere na vědomí. Jako tolikrát v nesnázích vyhledal i teď můj zrak v naději, že alespoň můj úsměv dokáže ostatním, že šlo jen o nevinný žert, a nikoliv o výsměch Muratovu synovi. A jako tolikrát v minulosti jsem udělal víc než to.

„Jasně, chlapec dojede skutečně daleko. Vždyť při posledních trénincích byl těsně za námi a skoro nás dostihl, vzpomínáte? Konečně můžeme doufat, že s námi bude jezdit jeden Murat, co dobře vypadá.“ Ano, teď se již někteří s chutí zasmáli. Bestie, přezdívka mohutného Katalánce, částečně vycházela z jeho nehezkého obličeje, přitesaného ranami pěstí, ale také z prudkých útoků v koncovkách před cílem. Murat byl na své bojové jméno patřičně hrdý.

O deset minut později se družstvo rozešlo a zmizelo ve svých pokojích. Nejen kvůli kamarádovu hloupému vtipu vládla mezi závodníky naprostá skleslost. Ujeli jsme méně než třetinu z tří tisíc tří set šedesáti kilometrů, které na nás v tomto ročníku Tour čekají, ale za těch sedm dní měl peloton více ztrát způsobených úrazy a skandály než za celých jednadvacet etap v loňském roce.

To ráno vyloučili Španěla Carlose Santamaríu po obvinění z dopingu. Všichni byli ohromeni, vždyť právě on bojoval za čistotu a čest cyklistiky v doslova křížových výpravách. Dopad byl zdrcující, neboť Santamaría, vůdce týmu Astany, byl v té chvíli na třetím místě celkové klasifikace.

Pouze Steve byl spokojený. Vždyť tím, že někteří z jeho hlavních soupeřů ztrácejí síly, vzrostly v posledním týdnu jeho vyhlídky na výhru v Tour. Vyzval mě, abychom si ještě chvíli popovídali a vypili některý z energetických nápojů nesoucích jeho jméno. Odmítl jsem s tím, že jsem na prach, a zamířil jsem k výtahu. Vycítil jsem jeho zklamání, od prvních společných závodů jsme si oba zvykli vyměňovat si názory na výsledky etapy a na výzvy, jimž budeme čelit následující den. Nedělali jsme to pouze tehdy, když Steva čekalo něco lepšího: zpočátku jeho kariéry ženy a v posledních letech schůzky s agentem, pokaždé v doprovodu nového sponzora. Rozhodl jsem se, že dneska čeká něco lepšího na mě, i kdyby to mělo znamenat, že se jen svalím do postele.

On a já jsme byli jediní z týmu, kdo měl výsadu vlastního pokoje. Byla to jedna z klauzulí Stevovy smlouvy, kterou velkomyslně vztáhl i na mne. Když jsem se k němu v hotelovém vestibulu otočil zády, několik vteřin mě sledoval očima a pak mě z mysli vymazal jako všechno, co se neslučovalo s jeho přáním. Předpokládám, že si nevšiml, že jsem k výtahu nedorazil.

„Pane Moreau, můžete mi věnovat několik minut?“

Vyrušení mi zrychlilo pulz tak, jak se mi to nestávalo ani na strmých výjezdech nebo po několika hodinách na silnici. Mělo to svůj důvod: nikdo se na mě neobrací příjmením. Elegantní člověk, který mě nyní jemně držel za předloktí, jako by mi chtěl zabránit v útěku, nevypadal jako novinář, kterému se podařilo proniknout do hotelu, byl naopak jako ztělesnění nejhorší noční můry. Dokonalý oblek a zastřižený knírek ukazovaly na zaměstnance některé ze státních institucí a za daných okolností mohlo jít pouze o obávanou WADU, Světovou antidopingovou agenturu.

I když jsem si byl jistý, že neberu žádné zakázané látky, věděl jsem rovněž, že ve zkouškách moči, které pravidelně probíhají, mohou vždy najít něco, co člověk pozřel nedobrovolně, a stále se nedají vyloučit ani omyly v laboratoři. Nebyl bych prvním závodníkem vyřazeným ze závodu kvůli kontaminovanému vzorku. Pomyslel jsem na Carlose Santamaríu a představil jsem si své jméno v titulcích příští den.

„Prosím,“ reagoval jsem defenzivně, nevědomky jsem odtáhl ruku a tím jsem se pokusil získat určitý odstup od toho, co mělo následovat.

„Mohli bychom si promluvit v salonku s krbem, seržante Moreau? Nebudu vás obtěžovat dlouho.“

Popravdě jsem to dotáhl pouze na desátníka, nebyl jsem však ve stavu komukoliv odporovat. Skutečně, hned vedle hlavní haly se nacházel malý salonek slabě osvětlený plameny z umělého krbu, i když venku bylo osmadvacet stupňů. Hotely podél trasy neplýtvají přepychem a pohodlím, a už vůbec ne vkusem.

Následoval jsem ho do vzdáleného rohu a měl jsem pocit, že kráčím do pasti. Zmínka o mé vojenské minulosti ve mně vzbudila zvědavost, i když moje obavy nezmírnila.

„Dovolte, abych se představil, jsem komisař Favre,“ přitom mi ukázal průkaz tak letmo a zručně, že bylo zřejmé, že tento pohyb opakuje snad potisící. „A samozřejmě,“ pokračoval s lehkým úklonem, „i obdivovatel vašich sportovních úspěchů.“

Jeho slova, ale především poněkud úlisné chování způsobily, že dychtivost zjistit, oč jde, převážila nad mými obavami. Nevypadal, že by měl zájem zadržet mě pro doping, i když bylo možné, že se mě chce vyptávat na oběh zakázaných látek na okruhu. Potvrdila mi to jeho další slova.

„Potřebujeme vaši spolupráci, seržante. Posaďte se prosím, udělejte si pohodlí.“

Usadil jsem se na malé pohovce a cítil jsem se asi tak pohodlně jako v zubařském křesle. Komisař mě zatvrzele oslovoval vyšší vojenskou hodností. Pomyslel jsem si, že pokud mám nějaké problémy, je lepší být seržantem než desátníkem, takže jsem povýšení přijal beze slova.

„Pokud jde o drogy, tak to vám nepomůžu. Jsem čistý. Držím se od toho a od těch, co ty sračky berou, co nejdál. Vy to musíte vědět.“

„Nejde o tyhle věci, ale o něco horšího,“ odmlčel se, přiblížil obličej k mému a skoro neslyšně zamumlal: „Mezi vámi je vrah,“ napřímil se a z odstupu pozoroval moji reakci.

Nepochybuji, že jsem ho zklamal. Moje reakce byla nulová. Ta věta byla tak absurdní, že ji můj mozek nedokázal zpracovat. Alespoň ne hned. Místo toho jsem ve světle falešného krbu vnímal lesknoucí se zrníčka vosku v jeho tenkém knírku, jako vytesaném nad tlustými, vlhkými rty. Některé ženy mohou takovou scenerii považovat za svůdnou, jiné zas za odpornou.

Zklamaný mým mlčením pokračoval v objasňování. Bylo to, jako by deklamoval vojenskou vyhlášku:

„Zaprvé: Huga Lampara, Australana a nejlepšího vrchaře z týmu Lokomotiv, před dvěma týdny srazili při běžném tréninku na opuštěné silnici. Nemáme svědky; utrpěl četné zlomeniny, na Tour může zapomenout. Bez něho jsou vyhlídky Sergueie Talancóna malé, nebo dokonce žádné.

Zadruhé: Hankela přepadli po setmění nedaleko od hotelu, pouhé tři dny před začátkem závodu. Tvrdí, že se nebránil a okamžitě vydal peněženku, nicméně jeden ze zlodějů se nad malou kořistí rozzuřil, jednou ranou ho srazil na zem a rozdrtil mu kotník tak, že se nějakou dobu nepostaví na nohy. Nepatřil sice k hlavním uchazečům o titul, ale neočekávané třetí místo na Giro d’Italia v pouhých čtyřiadvaceti letech zapůsobilo na část tisku, který psal, že pokud nás na letošní Tour čeká nějaké překvapení, může nám ho připravit tento Němec.

Zatřetí: Angličan Cunningham dokončil první etapu doslova otrávený, nacpaný antihistaminiky. Jako jediný mohl soupeřit v časovce se Stevem Panatou, vaším kamarádem, seržante. Cunningham skončil o tři minuty za ním, takže po zbytek závodu pro něj nepředstavuje hrozbu. Doktoři nechápou, jak mohl onemocnět. Jedl totéž jako zbytek jeho týmu a alergií netrpí.

Začtvrté: Před několika dny, v průběhu páté etapy, dva ‚fanoušci‘ proběhli těsně před týmem Movistaru. Předstírali, že pouze chtějí pozdravit kameramana na motorce, která jede před pelotonem. Cuadradovi pomocníci neměli nejmenší šanci zareagovat a došlo k hromadnému pádu. Čtyři z nich museli závod opustit, Kolumbijec má jen polovinu týmu a celý závod před sebou. Srazili je radikální chuligáni z Marseille, u nichž jsme nezjistili žádnou dřívější náklonnost k cyklistice. I oni jsou v nemocnici, ovšem máme důležitý důkaz: jeden z nich si právě uložil na účet v bance osm tisíc eur.“

Komisař se odmlčel a opět mě pozoroval, jak vstřebávám jeho informace. Podobné nehody nebyly pro mě ničím novým, pro mě ani pro nikoho jiného, i když jsem podrobnosti dosud neznal. Nejznepokojivější bylo to s Movistarem: veškeré naděje Óscara Cuadrada se s pouhou polovinou mužstva rozplynuly, což zničilo jejich vyhlídky v Tour. Říkal-li komisař pravdu a skutečně nešlo o nehodu, někdo právě změnil dějiny cyklistiky.

Přesto jsem nedokázal uvěřit tvrzením o útoku proti soutěži a ještě méně tomu, že by někdo záměrně fyzicky vyřazoval všechny kandidáty na stupně vítězů. Během své křížové cesty si Tour každoročně vybírá daň několika cyklistů, mnohdy za tragických okolností. My profesionálové jsme se nakonec smířili s představou, že některé roky jsou nešťastnější než jiné a tento se mezi ně zřejmě zařadí.

„Přepadení za záhadných okolností a několik nehod přece ještě nedokazuje, že jde o komplot. Celých deset let vídám na Tour nejenom něco podobného, ale dokonce horšího. Nepřeháníte, když tvrdíte, že je mezi námi jakýsi zabiják?“

„Ještě jsem neskončil,“ komisař si olízl rty a během dlouhé přestávky si vychutnával účinek svých slov. „Před dvěma hodinami jsme našli tělo Saula Fleminga s proříznutým zápěstím ve vaně v koupelně jeho pokoje. Někdo se vynasnažil, aby to vypadalo jako sebevražda, ale odvedl fušerskou práci. To je důvod, proč jsme se rozhodli, že se na vás obrátíme.“

Tentokrát už se ode mě komisař dočkal předkpokládané reakce. Představa vlídného Saula utopeného ve vlastní krvi se zřejmě odrazila na mé tváři. Nebyli jsme sice přátelé, ale jeden druhého jsme si vážili. Fleming byl Starkův párový jezdec stejně, jako jsem já Stevův. Při obraně svých šampionů jsme navzájem svedli nesčetně bitev kolo o kolo. A aniž jsme o tom mluvili, v horských etapách jsme zavedli vlastní soutěž v rámci celého závodu: kdo dojde v ochraně svého lídra dál? Při pomyšlení, že Angličan už mě nikdy nevyzve na souboj ve stoupání, mě zamrazilo. Něco se nenávratně změnilo.

Další moje reakce byla rozvážnější, i když neméně příšerná. Bez krajana Fleminga byl Stark ztracený. Byl na pátém místě, šestnáct vteřin za Stevem, ale až dosud věřil, že v horských etapách, které nás čekaly, ztrátu sníží. Byl lepší vrchař než můj kamarád, ale i tak by se musel stát zázrak, aby to dokázal bez tahouna Fleminga.

„Už chápete, proč vás potřebujeme, seržante?“

„Ne, nechápu.“ Můj mozek byl stále ochromen představou příliš krátké vany pro dlouhé, vyzáblé paže mého soupeře.

„Došli jsme k závěru, že vrah nebo vrazi patří k závodu. Udeřili s chirurgickou přesností, aby dosáhli maximálního účinku na výsledek.“

„To by dokázal kdokoliv,“ protestoval jsem. Bylo pro mne těžké uvěřit, že jeden z členů naší uzavřené komunity dokáže zaútočit na někoho ze svých druhů. Peloton byl přes rivalitu jednou velkou rodinou a mohli jsme do ní zahrnout i mechaniky, lékaře, maséry, vedoucí a trenéry. „Všichni, kdo milují cyklistiku, znají favority a jejich silné i slabé stránky.“

„Ale běžte, seržante Moreau. Dobře víte, že žádný fanoušek nemá přístup do týmových kuchyní, ke kolům nebo do koupelen tak sevřeného spolku, jímž je Batesman.“

V tom posledním měl komisař pravdu. Tým, za který jezdila dvojice Stark a Fleming, tvořili samí britští závodníci a stejné národnosti byli i všichni jejich pomocníci. Ostatní týmy z menších zemí rekrutovaly své členy ze všech koutů světa. Ne však Batesman. Ten připomínal spíš ostrov, skoro bratrstvo, ne nadarmo jim kolegové přezdívali Brexitáři.

„Měli byste se podívat na sázkaře, hrají přece o velké sumy,“ nevzdával jsem se, i když můj argument vyzněl méně přesvědčivě, než bych si přál. Ale nepřestával jsem naléhat: „Máme tady taky sponzory, riskují milionové investice, které závisí na dobrém nebo špatném výsledku jejich týmů.“

„Nevyloučili jsme zatím žádnou z hypotéz a prošetřujeme i je. Ovšem i kdyby hlavní motiv té operace ležel mimo okruh vlastního závodu, je zřejmé, že ji provádí a nejspíš taky naplánoval někdo zevnitř.“

„A co s tím mám společného já?“

„To je přece zřejmé, seržante. V podstatě jste stále v armádě. Prošel jste přípravou vojenského policisty. Prostudoval jsem si váš osobní spis a vím, že jste se školil v odpovídajících vyšetřovacích technikách, a dokonce jste sám vyšetřoval několik případů,“ pronesl a zároveň položil na stůl složku s oficiálním razítkem. Očima jsem požádal o souhlas, otevřel jsem desky a zběžně jsem si prohlédl desítku listů, většinu časem vybledlých. Hádám, že mi chtěl dokázat, že jsem více než cyklista, že jsem občan francouzského státu, jak to potvrzují předložené spisy. Já jsem z toho zaznamenal pouze běh času na mírně snědé tváři s modrýma očima a vlnitými vlasy, obraz, který mě z různých verzí průkazů totožnosti přiváděl zpět k životu, který jsem vedl, než vše pohltilo kolo.

Zavzpomínal jsem na tří- či čtyřdenní semináře v Paříži, kterých jsem se před dvanácti lety zúčastňoval s provinčními strážníky a policisty, ale podařilo se mi obnovit pouze několik nejasných pojmů z balistiky a soudního lékařství, vše v oblaku cigaretového kouře. V mysli se mi vynořil obraz Claudie, drobné agentky z Biarritzu, která mi nudné byrokratické školení vyvážila sezeními, na nichž jsme si sami opakovali některá témata ze soudní anatomie.

„Něco z toho je vám k smíchu, seržante?“

Komisaři neušel blažený výraz, který se mi při té vzpomínce vloudil do tváře. Zkoumal mě jako mechanik roztáčející na pracovním stole kolo, aby odhalil neviditelné poškození. Napadlo mě, že mu není zrovna po srsti představa, že by měl důvěřovat někomu vně policejního sboru, a usoudil jsem, že ten nápad nepochází od něj. Třeba jen hledal argumenty, aby mohl tvrdit, že skutečně není vhodné zatáhnout mě do případu.

„Ale vůbec ne, jen jste mě zaskočil. Nevím, jak bych vám mohl pomoct, dokonce i pokud se vaše podezření potvrdí. Nevím, co víte o cyklistice. Povinnosti, které máme v týmu závodícím na Tour, jsou vyčerpávající, nejen fyzicky. Vyžadují absolutní soustředění, když chcete dorazit do příští etapy živý, nedávají vám prostor hrát si na detektiva.“

„Dorazit živý do příští etapy,“ opakoval komisař. „Podivný výběr slov, seržante Moreau. Právě tu otázku si klademe: Kdo z vás se dalšího dne nedožije? Váš tým je zatím bez obětí, ale pokud neodhalíme původce, nebezpečí hrozí i vám a vašim druhům.“

Jeho tvrzení mnou otřáslo. Pokud by vrah hodlal zaútočit na Steva místo na Starka, ve vaně bych bezpochyby vykrvácel já. Pokusil jsem se vzpomenout si na svou pozici v pelotonu, když před dvěma dny falešní fanoušci zablokovali cestu Movistaru. Náš tým se pohyboval na špici a právě jsme minuli dotyčnou zatáčku, když jsme za zády zaslechli třeskot sražených kol. Chuligáni z Marseille nešli po nás. Někde v hlavě mě trápila zlá předtucha, přerušená příchodem muže, který se posadil proti komisaři, ale obrátil se na mne.

„Potřebujeme vás, Hannibale. Musí to skončit,“ prohlásil Sam Jitrik, jehož nebylo nutno představovat. „Komisař vám zajisté objasnil závažnost situace. Prošli jsme si dosavadní důkazy a domníváme se, že má policie pravdu: nehody byly vyvolané,“ řekl nejvyšší šéf Tour de France, svatý patron celého toho cirkusu, nejdůležitější muž světové cyklistiky. „Pokud je to tak, jde o nejhorší hrozbu, jaké Tour v celé své historii čelí. Do konce zbývají dva týdny, ale úřady by mohly závod zrušit, budou-li zločiny pokračovat, k čemuž za sto let existence ještě nikdy nedošlo.“ Jeho vážná, tísnivá slova podtrhoval dlouhý ukazováček podobný dirigentově taktovce. I ve svých dvaasedmdesáti letech působil impozantně, a to seděl. Pařil k lidem, kterým čas prospívá, stejně jako starým podařeným plakátům.

„Můžete přece posílit bezpečnostní opatření, omezit přístup veřejnosti k silnicím, uzavřít hotely, ve kterých nocujeme.“ Nevědomky jsem se ho snažil odzbrojit. Poprvé za deset let, co se závodu účastním, jsem si vyměňoval názory s velkým faraonem.

„Zapečetit to zvenčí by ničemu neposloužilo, pokud se viníci nacházejí uvnitř, nemyslíte?“

„Jenom vy nám můžete pomoci, jste důstojník francouzské armády a jeden z nejznámějších a nejrespektovanějších závodníků v pelotonu,“ přidal se Favre. „Nikomu jinému nemůžeme důvěřovat. O tom, co jsme vám právě řekli, nesmíte s nikým mluvit. Viníci by si začali dávat pozor.“

„Nemluvě o hodokvasu tisku a následné panice. Ohrozilo by to celý závod,“ mínil Jitrik, pak si odkašlal a slavnostním tónem, opět se vztyčeným ukazováčkem, prohlásil: „Tour de France je před světem jednou z velkých institucí naší země a pro nás ta nejdůležitější. Nesmíme dovolit, aby se z ní stal krvavý, skandální cirkus. Chránit ji je v zájmu státu. Obracím se na vaše svědomí Francouze, vojáka, a především profesionálního cyklisty.“

Jitrik ukončil proslov dojatý vlastními slovy a pravděpodobně bych i já cítil totéž, kdybych nebyl tak zamyšlený. Chtěl jsem mu říct, že nejsem voják a dokonce ani čistokrevný Francouz, že odmítám možnost, že by se někdo ze široké rodiny, do které patřím i já, propůjčil k vraždě svého druha, aby ovlivnil průběh závodu, ale nic jsem neřekl a nakonec jsem souhlasil. Dohodli jsme si postup pro příští dny a o několik minut později jsme se rozešli.

Za běžných okolností by to nebyla špatná noc. Momentálně jsem byl na desátém místě celkové klasifikace, neobvyklá pozice pro pomocníka. Moc jsem toho ale nenaspal. Ačkoliv jsem zajistil dveře na zástrčku, hrdinkou každého z nemnoha snů, které mě té noci navštívily, byla otlučená vana plná špatně skrývaných skvrn od rzi, kterou jsem objevil u sebe v koupelně.

Etapa VIII.

„Něco tě trápí, Mojito?“ pozdravila mě Fiona, zatímco jsem dřel na trenažéru, abych se zahřál před dnešní etapou. I když jsem měl spoustu důvodů, proč Fionu milovat, znalosti zeměpisu mezi ně rozhodně nepatřily. Z neznámých příčin se rozhodla, že mojito je kolumbijský nápoj, a již roky mě tak nazývala. V soukromí mi obvykle říkala Drak, ale před lidmi dávala přednost oslovení Mojito, připadalo jí to obřadnější. Naštěstí to od ní nikdo nepřevzal, to zatracené pití mi ani nechutnalo.

„Proč se ptáš?“ ostrý obranný tón překvapil i mě samotného.

„Co tě sleduju, nepodíval ses na měřič výkonu. Takové zahřívání ti je k ničemu.“ Fiona měla pravdu. Přípravná rutina vyžaduje přísnou metodu šlapání. Je stanovena zvlášť pro každého cyklistu a spočívá v dosažení určitého počtu wattů výkonu vždy po několika minutách. Šlapat bez kontroly znamená mrhat energií.

„Myslel jsem na něco jiného. Celé ráno jsem neviděl Fleminga. Ostatní Brexitáři dokončili na trenažéru už dva cykly, ale on se neukázal. Navíc moje dnešní strategie závisí na tom, co udělá, aby Starka dostal do čela.“

Nebyla to úplná lež. Na Angličana jsem čekal celé ráno a doufal jsem, že tím se vše navrátí k normálu, nehledě na to, co jsem si včera vyslechl. Uvidět Fleminga by znamenalo, že celý rozhovor s komisařem byl jenom zlý sen, hnusný vtip nebo něco podobného.

Fiona zaváhala, u ní něco neobvyklého. Jen máloco unikne hlavní inspektorce týmů a organizačních pravidel Tour de France. „Fleming nepřijde,“ ztišila hlas. „Vedení vydá zprávu asi dneska odpoledne. Včera večer ho odvezli v kritickém stavu do nemocnice. Víc nevím.“

Můj výraz ji zřejmě vyděsil, neboť mě zcela nezvykle pohladila po skloněných zádech. Většinou se na veřejnosti vyhýbá všem důvěrným gestům, i když všichni vědí, že jsme milenci, tedy spíš, což nemůžu popřít, že si mě za milence vybrala ona.

„Přijď večer ke mě do karavnu, promluvíme si, Mojito. Nepřipusť, aby ti to narušilo dnešní plány,“ tentokrát mi jemně stiskla krk a pohlédla na wattmetr: skutečně, ukazoval šest set osmdesát wattů, číslo odpovídající spíše závěrečnému spurtu než postupnému zahřívání.

Fiona ví určitě víc a pochopitelně mi to neprozradí několik minut před startem dnešní trasy: sto osmdesát jedna kilometrů, většinou po rovině, i když ne bez rizika. Útoky vedoucích jezdců se nečekají, nechají si je na zítřek. Ovšem dny jako tento, kdy peloton jede pohromadě až do cíle, jsou nejpříhodnější pro hromadné pády.

Mým úkolem bude udržet tým blízko špičky a neutralizovat úniky prvních patnácti z celkové klasifikace. Jinak by jejich pronásledování bylo kruté a den by se mohl změnit ve zlý sen.

Etapa však proběhla bez náhlých překvapení: půltucet úniků bezvýznamných cyklistů, vzápětí pohlcených pelotonem. Závodníci tušili, že je něco špatně. Průměrná rychlost osmatřicet kilometrů za hodinu byla o mnoho pomalejší než čtyřiačtyřicet kilometrů v předcházejících dnech. V průběhu etapy se moji druhové z týmu ptali jeden druhého, jestli se něco neví o Flemingovi, a šířily se nejrůznější zvěsti o tragédiích, které se začínaly hromadit. Všichni nicméně i přes zvláštní situaci, v níž jsme se nacházeli, plnili své úkoly.

Pět hodin relativního klidu a nedostatek výzev mi umožnily prozkoumávat dle chuti komisařovy informace. Před padesátým kilometrem jsem již došel k závěru, že útoky proti Tour mohou mít pouze dva cíle: první, poškodit závod bez ohledu na to, kdo nakonec vyhraje. V takovém případě by šlo o někoho, kdo udeří svévolně a opakovaně, dokud závod nebude přerušen, nebo alespoň zdiskreditováno jeho vedení. Což by znamenalo, že jsou útoky vyvolány nenávistí či nějakými ekonomickými nebo sportovními zájmy zaměřenými proti Tour. Vzpomněl jsem si na družstva, která byla z Tour vyloučena v minulých letech, a na několik závodníků, kteří z nejrůznějších důvodů soptili proti organizátorům.

Nemohl jsem si pomoct, abych nezačal sledovat Wiktora Radeka, výbušného polského jezdce, který jel několik metrů před naším týmem. Před třemi roky ztratil čtyři minuty během hromadného pádu, který přičítal chybnému manévru oficiální motorky, zároveň přišel i o páté místo v celkové klasifikaci. Vedení mu však odmítlo utrpěné zdržení kompenzovat, Radek tedy raději opustil soutěž a přísahal, že už se nikdy nevrátí. Ale nyní, k překvapení všech, se znovu zaregistroval pod značkou Lotusu. Rozhodl jsem se, že ho zařadím na první místo v seznamu podezřelých.

Aniž jsem to chtěl, po několika kilometrech jsem se nečekaně ocitl vedle něho. Každý jeho pohyb jako by potvrzoval moje podezření. Existuje-li představa hrubiána, ztělesňuje ji Radek. Jel sice uvolněně ve srovnání s jinými dny, ale vypadal jako divoká kočka těsně před zařváním. Hutné tmavé sliny v koutcích úst dotvářely zlomyslný, zuřivý výraz. Ptal jsem se sám sebe, zda právě nepřemýšlí o dalším úderu. Vzpomněl jsem si na zrezivělou vanu u sebe na pokoji, snížil jsem obrátky a zvýšil vzdálenost, která nás dělila.

Za dalších dvacet kilometrů jsem se přinutil přemýšlet jako policista. Krom nenávisti a zášti představuje další zločineckou pohnutku chamtivost. V tak prestižní soutěži, jakou je Tour de France, by to znamenalo, že útoky mají za cíl ovlivnit její výsledky. Vypadá to absurdně, ale zase tak absurdní to není: jezdci doslova riskují život v závratných klesáních rychlostí až devadesát kilometrů za hodinu, někteří skutečně sázejí na strach jiných a právě tehdy se vrhají do bezmála sebevražedných útoků. A jsou-li ochotní umírat, proč by nebyli připravení i zabíjet?

Tato linie úvah mě přivedla k revizi seznamu těch, kdo mají z tragédií posledních dnů prospěch. Osm z dvaadvaceti týmů, které odstartovaly, pokračuje bez jakékoliv úhony, i když pouze tři z nich jsou skutečnými soupeři. Stark a Cuadrado byli prakticky vyřazeni. Pohled na ně neponechával pochyby o jejich duševním stavu. Stark šlapal se smyslem pro čest, bylo však jasné, že myšlenkami je v márnici u přítelova těla. Kolegové z týmu ho museli dvakrát vzít do vleku a vytáhnout ho z konce pelotonu, kde nevědomky zůstal trčet. Nedivil bych se, kdyby závod opustil ještě před dojezdem do Paříže.

Óscar Cuadrado se sice tvářil o něco lépe, ale všichni jsme věděli, že v horách je s námi pouze jeho srdce. Byl to vynikající vrchař a nedalo se vyloučit, že dokonce nějakou etapu vyhraje, ale nikdo to nedokáže opakovaně bez pomocníků, kteří ho chrání na prudkých svazích. A právě oni, pomocníci, byli v nemocnici.

Takže z toho těží především Steve. Vyvodil jsem z toho nesmyslný závěr: všechny jsem je znal, znal jsem všechny jejich nedostatky, ale i dobré stránky, a v mém příteli nebylo ani zrnko krutosti či sveřeposti nezbytných k tomu, aby dokázal ublížit některému spolujezdci. Vlastní pýcha by mu nedovolila triumfovat jinak než tím, že prokáže svou nadřazenost nad soupeři.

Krom toho jsme nebyli ani v polovině soutěže. Nebylo vůbec jisté, že další obětí nebude Steve, já či ostatní z týmu. To mě se Stevem smířilo, i když jsem se otřásl při pomyšlení, že mi hrozí nebezpečí smrti.

Otočil jsem hlavu, abych se ujistil, že Steve je tam, kde jsem předpokládal: šlapal těsně za mým kolem a snažil se namáhat co nejméně až do chvíle, kdy to bude nutné. Usmál se na mě spiklenecky a vděčně, tak vždycky uznával moji oběť, jeho gesto bylo opravdové a důvěrné, bez vypočítavosti a zlomyslnosti. Bylo to stvrzení paktu, který z nás vytvořil profesionální dvojici, pohybující se ve vlastním světě. Zastyděl jsem se za podezření, která jsem měl, a řekl jsem si, že udělám i nemožné, abychom se neocitli na seznamu obětí.

Během dalších sedmdesáti kilometrů jsem se snažil předvídat veškerá nebezpečí. Manévroval jsem, abychom byli neustále chráněni uvnitř pelotonu, ale současně dostatečně daleko od jeho středu, aby nás nestrhl případný hromadný pád. Poslední třetinu etapy jsem si krátil přemýšlením o dalších podezřelých.

Poté co jsem vyloučil Steva, zůstávali nejméně tři soupeři, kteří by mohli zvítězit: jedním byl Ital Alessio Matosas, veterán, jenž vyhrál Tour před šesti roky. Ještě před dvěma týdny se upínal jedině na to, aby v Paříži skončil mezi prvními deseti. Dnes byl na šestém místě, a kdyby Steva potkala nějaká nehoda, stal by se jedním z hlavních uchazečů o korunu. Byl to ostřílený vrchař, s vrozeným citem pro rozpoznání soupeřových slabostí, díky čemuž dokázal zaútočit ve správný čas.

Druhým byl Čech Milan Panoch. Jako Matosas byl i on dobrý vrchař a doufal, že si zlepší umístění, jakmile dorazíme do vysokých hor. Byl osmý, necelou minutu za Stevem. Jeho stáj Rabonet měla pořád všech devět členů a dva z nich byli výborní v kopcích.

A konečně tady byl Španěl Pablo Medel, nepředvídatelný ve stoupání a ve skutečnosti nepředvídatelný v mnohém. Medel byl jediným cyklistou, který rozdával svoje vizitky jako nějaký prodavač pojistek. I já jsem jednu dostal. Pod jménem byl titul: PROFESIONÁLNÍ CYKLISTA SILNIČÁŘ, jako by si ho někdo mohl splést s baleťákem jen proto, že si nikdy nesundává závodnické tričko. Ovšem v cyklistickém sedle už na něm nebylo z prodavače pojistek vůbec nic. Dokázal udržet více než pětsetpadesátiwattovou potenci celou půlhodinu, což přeloženo do úniku ve srázném terénu na posledních kilometrech odpovídá pětiminutovému náskoku nad soupeřem. To ho mohlo v rozhodujících etapách vynést na stupně vítězů. Medel patří k hlavním šampionům na krátkých tratích – tří- nebo čtyřdenních –, které se konají po zbytek roku. Jeho statečné úsilí mu to naneštěstí vždy spočítá v týdenních závodech. I tak, pokud jeho sportovní ředitel dokáže správně dávkovat jeho výkon a do třetího týdne dorazí na některém z prvních deseti míst, stal by se skutečnou hrozbou v posledních dnech, ve vysokých horách, jimiž Tour končí.

Když peloton dorazil do cíle bez nepříjemných překvapení, měl jsem na seznamu čtyři jména: zmíněný Radek, veterán Matosas, Panoch a jeho silný tým, Medel se svými legendárními výjezdy. Všechny čtyři jsem dokonale znal, především Medela, s nímž jsem procvičoval španělštinu a hrál domino v méně náročných závodech. S výjimkou Radeka jsem ani na chvíli neuvěřil, že by hledaný zločinec mohl být mezi nimi. Ale měli z tragédií prospěch, a proto byli mezi hlavními podezřelými jejich ředitelé, technici, lékaři a maséři.

Jakmile jsem slezl z kola, uvědomil jsem si, že totéž by se dalo tvrdit o Stevovi. Ještě někdo, krom mého přítele, měl velký, nebo dokonce ještě větší zájem na jeho triumfu: Robert Giraud, sportovní ředitel týmu, člověk ochotný vyhrát za každou cenu.

Takže můj seznam počítal s pěti směry šetření. Tři z nich obnášely osobní ohrožení. Pokud se chtěli stát šampiony, museli by se zbavit Steva nebo mne nebo obou. Naopak Radekova uraženost byla něco jako ruská ruleta, která může srazit kohokoliv. Poslední na seznamu, Giraud, byl hlavou Fonaru, a proto byl pro členy naší stáje neškodný. I tak, měl-li bych si vybrat nějakého ničemu, dal bych přednost někomu v obleku než svým trpícím kolegům.

Ten večer jsem nemohl vyklouznout Stevovi ani komisaři. Když jsme konečně dokončili dlouhou rutinu přesunů, protahování, hydratace a masáží po skončení etapy, sešli jsme se na večeři na terase obklopené zahradami a sady na okraji Mûr-de-Bretagne. Cítil jsem se unavenější než obvykle, i když je pravda, že v průběhu Tour se vlastně cítíte stále stejně. Na konci každého dne jsme přesvědčeni, že tentokrát jsme si opravdu sáhli na dno, že tělu došlo palivo, takže příští den neodstartujeme. Opakovat totéž po celé tři týdny je skutečná výzva, kterou až do konce nezvládne skoro třetina závodníků, kteří prostě musejí soutěž opustit, aniž k tomu potřebují vrahy či sabotéry.

Tu noc měla moje únava jiný původ. I když byla denní trasa jednoduchá a absolvovali jsme ji v jakémsi příměří, cítil jsem se jako po přejezdu Alp. Tu únavu navíc jsem přičítal misi, kterou mě pověřil komisař: představovat si komploty, vymýšlet podezřelé, obávat se, že se stanu obětí ubožáckého bodnutí, to vše, zatímco pět hodin šlapeš sto jednaosmdesát kilometrů, ne, to není právě procházka růžovým sadem. Nejraději bych se proto ztratil mezi stromy, nepozorovaně se vypařil a svalil do postele v pokoji, který mi přidělili – tentokrát byl vybavený sprchou, a nikoli zrezivělou vanou, naštěstí –, nemohl jsem však dát Stevovi kopačky už druhý večer po sobě. Krom toho na mě bude číhat komisař, abychom si popovídali, jak jsme si dohodli, a Fiona na mě čekala v karavanu několik metrů od hotelu.

Když jsem dorazil do jídelny, jediný pohled na tváře druhů z týmu mi prozradil, že se něco děje. Zdá se, že tiskový bulletin Tour zveřejnil zprávu o Flemingově sebevraždě, a všichni u stolu, přibližně patnáct závodníků a techniků, si šeptali v trojicích nebo ve dvojicích. Slyšel jsem slova uznání a obdivu nad kariérou zesnulého, ale také rezignované kletby nad hromadícími se pohromami. Nechyběla kritika Portugalce Guida zaměřená na organizátory, jako by Flemingova sebevražda byla aktem vzpoury proti podmínkám vnuceným závodníkům.

Po příchodu sportovního ředitele Girauda zavládlo mlčení. Dva kroky za ním šel Steve. Předpokládal jsem, že než se k nám připojili, promluvili si sami.

„Vědí to jen málokteří z vás, ale byl jsem Flemingovým prvním trenérem,“ pronesl Giraud, když se usadil v čele. „Bylo to před třinácti roky v Liverpoolu, kde jsem vedl několik seminářů a na pár měsíců jsem skončil jako trenér jednoho poloprofesionálního družstva. Byl rozený vrchař a přemluvil jsem ho, aby opustil ostrov, protože jen tak objeví hory hodné jeho talentu,“ vypadalo to, že mluví sám pro sebe, i když jsem ho znal dost na to, abych věděl, že je to jenom póza. U Girauda se vše točilo pouze kolem něho, dokonce i život nebohého Fleminga.

Podíval jsem se na Stevovu tvář staženou úzkostí a poprvé, co jsem ho znal, jsem viděl, že jeho nezlomný optimismus dostal trhlinu. Brada přitisknutá k hrudi, vlhké oči, rty křečovitě sevřené – poprvé jsem rovněž zjistil, jak se podobá otci.

„Dnes jsme ztratili velkého jezdce,“ pokračoval Giraud, vychutnával si přestávky a kochal se sám sebou. „Jeho hodnotou nebyly stupně vítězů ani rekordy, ale všichni tady vědí, že boj v horách už nikdy nebude jako dříve. Fleming nedobyl cíl, ale zocelil mnohé dobyvatele. Nikdy neoblékl žlutý trikot, ale bez něj by ho v Paříži neoblékli mnozí Angličané. A především si získal lásku a obdiv všech, kdo jsme měli tu čest jet po jeho boku. Respektujme důvody, pro něž sáhl k tak hroznému rozhodnutí, uctěme ho minutou ticha a věnujme mu každý kilometr, který zítra překonáme.“

Giraudovi se podařilo dojmout celý stůl, dokonce i několik těch, kdo se s Flemingem příliš nemuseli. Nijak totiž neokolkoval, když musel zablokovat mezeru, která se mu nehodila. Steve potlačil vzlyk a mnozí uchopili ubrousek a utírali si nos. Mne se to příliš nedotklo, snad proto, že jsem přemílal Flemingovu smrt již několik hodin, nebo proto, že ředitelovo manipulativní hraní na city mi připadalo nechutné. Zjistil jsem, že nejenom nejsem naměkko, ale že jsem dokonce otrávený, a brzy mi došlo proč. To, co právě prohlásil o Flemingovi, bylo mým vlastním epitafem, možná za tři dny nebo za dvacet roků na hřbitově v Perpignanu zazní stejná slova: „Nikdy neoblékl žlutý trikot, ale bez něho…“ Bylo to jako rána do hlavy.

Dojedli jsme, prošli jsme strategii následujícího dne a rozdělili se na malé skupinky. Steve mě uchopil za paži a naklonil se ke mně tak, až to vypadalo, že omdlí.

„Jsi v pořádku? Je ti špatně?“ poděšeně jsem se zeptal a snažil jsem se vzpomenout si, zda ho něco z minulosti důvěrně spojovalo s Flemingem, ale na nic jsem nepřišel. Vždy jsme byli Angličanovými sveřepými soupeři. Vypadalo to jako přehnaná reakce, byť šlo o druhovu smrt za tragických a neočekávaných okolností. Pomyslel jsem na komisařova slova: „… fušerská práce“, a napadlo mě něco děsivého. Všechny ty nehody byly dokonale naplánované, až na tuhle špatně maskovanou sebevraždu. Bylo možné, že autoři si nepřáli Flemingovu smrt, že ho chtěli jenom poranit a donutit, aby odstoupil ze závodu. Možná že Angličan pachatele poznal, pokusil se volat o pomoc a oni ho museli zabít. Netrápí Steva právě to, že je přímo nebo nepřímo zodpovědný za jeho vraždu? Je to důvod, proč se ho Giraud pokoušel uklidnit o samotě? Jsou do toho zapojeni oba?

„Copak to nechápěš, brácho?“ zoufale odpověděl. Pevně mi stiskl ramena. „Vždyť na řadu bys teď mohl přijít ty!“

„O čem to mluvíš?“ zeptal jsem se. Měl jsem za to, že o existenci vraha mezi námi vím jenom já. S kolika lidmi komisař mluvil?

„Giraud má uši v Jitrikově kanceláři. Dozvěděl se, že vedení se obrátilo na policii. Věří, že se někdo snaží zbavit favoritů. Cuadrado zůstal bez půlky týmu a Stark bez Fleminga. Nejde o nehody. Jsou to předem promyšlené útoky a teď půjdou po nás.“

„Klid, nic se nestane, to všechno jsou pouhé řečičky, ten řekl to a druhý zase ono. Tour je proklatý závod a není to poprvé, co si bere životy.“

„Ano, na silnici, ale nikdy v noci na chodbách a v pokojích, brácho,“ prohlásil, zatímco pátral ve stínech kolem. V očích se mu zračil skutečný strach. Bezděčně mi také po zádech přejel mráz a otočil jsem se, abychom se vrátili na terasu, odkud jsme přišli.

„Krom toho, ty se ničeho bát nemusíš, máš přece ochranku,“ připomněl jsem mu a pátral jsem po jednom z těch, kdo ho obvykle doprovázejí, ať se hne kamkoliv. Milionový kontrakt na reklamu ho před několika roky donutil, aby souhlasil s ochranou jedné profesionální společnosti, zaručující bezpečí multimilionářům a arabským šejkům během jejich pobytu na Západě.

„Nebezpečí nehrozí mně,“ netrpělivě protestoval, jako bych to stále nechápal. „Nešli po Cuadradovi ani po Starkovi, ale po těch, kdo jim pomáhají k vítězství. Nezaútočí na mě, ale na tebe.“

Chtěl jsem mu odpovědět, když tu k nám přistoupil Giraud a Steva si odvedl. Předstíral, že jde o úpravu obuvi, která Steva v posledních dnech obtěžovala. Velké množství osobních sponzorů mu bránilo v tom, aby nosil značky, kterým dával přednost. Stevovo tělo a mozek naskenovali ve vysokém rozlišení a přenesli na sofistikovaný model, s jehož pomocí navrhovali jednotlivé části jeho závodnického oblečení ve špičkových materiálech a technologiích. Za přerušení jsem byl vděčný a co nejkratší cestou jsem se vydal k Fioně. Po prvním kroku venku mě zastavil komisař.

„Jsem rád, že mi jdete naproti. Můžeme se krátce projít a vyměnit si poznatky,“ prohlásil Favre, ve skutečnosti mě chytil za ruku a postrčil pod silnou lampu osvětlující chodník. S díky jsem jeho návrh odmítl, protože cyklisté se obvykle mezi jednotlivými etapami neprocházejí; jakýkoliv pěší přesun naopak co nejvíce omezujeme, a pokud se do něj přece jen pustíme, pohybujeme se jako starci. Je to zvyk šetřící kalorie, které naše tělo recykluje.

„Nebude vám vadit, když si sednu?“ oznámil jsem, zatímco jsem poklesl do podřepu a zády se opřel o sloup osvětlení. Prvním přikázáním každého cyklisty na třítýdenním závodě je šetřit energií: „Stojíš-li, posaď se, a pokud sedíš, lehni si. Jako moru se vyhýbej schodům.“

Jemný větřík s vůní moře začal zahánět obtížné vedro, které na nás těžce doléhalo po celý den. Dřepl si vedle mne, viditelně otrávený tak nečekaným přístupem. Zdálo se, že komisař vykonává svou funkci podle vzoru ideálního policisty z nějakého televizního seriálu. Dřepět na dlažbě uprostřed silnice nevypadá jako součást filmového scénáře.

„Něco nového? Jaké reakce jste zaznamenal v pelotonu, když se dozvěděli o Flemingově smrti? Upoutalo něco vaši pozornost, seržante?“

„Zřejmé věci: lítost, údiv, zmatek. Dopadlo to na nás silně, ale nic, co by vypadlo z obvyklých kolejí.“ Nemohl jsem se přitom ubránit vzpomínce na Steva a jeho výraz před chvílí. Pomyslel jsem si, zda nás Favre pozoroval mezi stromy.

Jako večer předtím si mě zkoumavě prohlédl a teprve tehdy jsem si uvědomil, že to navlékl tak, aby světlo z lampy plně ozařovalo mou tvář, zatímco ta jeho byla částečně zakryta, podobně jako při našem prvním rozhovoru. Třeba celá ta scéna byla mnohem připravenější, než jsem si původně myslel.

„Rozumím, za jízdy zřejmě nebylo mnoho příležitostí popovídat si s ostatními,“ chápavě poznamenal. „Ale o čem jste mluvili na schůzce Fonaru? Tam to jistě bylo hlavní téma, ne? Řekl něco váš šéf?“

Cítil jsem se jako na řádném výslechu: s tváří osvětlenou v kontrastu s tou jeho jsem pomyslel na obálky detektivek z padesátých let, scházel pouze černý širák na Favreho hlavě.

„Standardní smuteční proslov,“ mrzutě jsem podotkl. Komisař zaznamenal moje podráždění a uvolnil se, snad aby předvedl jinou stránku své osobnosti.

„Vadí vám kouř? Větřík jej odvane,“ slíbil a odmlčel se. Zapálil si cigaretu a silně potáhl, jako by došel k choulostivému rozhodnutí. „Nechci, aby se naše setkání změnila ve výslech, seržante. Nezajímám se o vaše svědectví, nýbrž o vaši schopnost pozorovat, vyšetřovat. Přál bych si, aby vztah mezi námi byl kolegiální.“

„Souhlasím, komisaři. To bych také rád. Chápu, co je ve hře, a slibuju, že skutečně udělám, co budu moct. Ale teď musím odpočívat, jinak v příštích dnech neudržím rytmus v pelotonu. Některý den nemusím splnit minimální časový limit a vyřadí mě. Pak vám nebudu k ničemu. Mám lepší návrh: když se dozvím o čemkoliv užitečném, kontaktuju vás. Mám-li zůstat vaším tajným mužem uvnitř závodu, rozhodně by se nehodilo, aby nás viděli spolu.“

„Máme stopu peněz, které dostali rváči z Marseille. Byly uloženy v hotovosti do malé varšavské banky.“

Musel jsem myslet na Poláka Radeka a jeho neočekávaný návrat na Tour.

Komisař mluvil dál, jako by shrnoval případ spolupracovníkům.

„V sázkařských kruzích jsme nezaznamenali žádné nepřiměřené či výjimečné pohyby, které by ospravedlňovaly podobné útoky. Zkontrolovali jsme sponzorské smlouvy, abychom odhalili možnou milionářskou doložku u některé z hvězd Tour, která by ji nutila vyhrát. Nic nemáme, prémie ani bonifikace se neliší od jiných let. Nemělo by sice být obtížné odhalit vraha nebo vrahy: jednoduše jeden z těch, kdo v Paříži vystoupí na stupně vítězů, je viník nebo je s viníkem ve spojení. Problém je, seržante, v tom, že ho musíme odhalit hned, dřív než budeme mít další oběť.“

V komisařových slovech jsem vnímal osobní apel na sebe, jako bych byl zodpovědný za každou minutu, kdy vrah zůstane na svobodě. Nevím, možná to nebyl policistův záměr, ale patřím k těm, kdo trpí pocity viny, kdykoliv kolem nich projde hlídka. Takže jsem přešel do obrany: pokud mě Favre předstihuje o světelné roky v oblasti kriminálního vyšetřování, musím mu ukázat, že vedle mě je začátečníkem v otázkách cyklistiky.

„Vážím si vás, komisaři, ale o cyklistice nevíte nic. Upnul jste se na soutěž o žlutý trikot a neuvědomujete si, že na Tour existuje sto devadesát osm bitev. Každý ze závodníků vede vlastní válku a většina je připravena v ní zemřít. Týmy odstupňovávají své členy od jedničky do devítky a každý z nich chce postoupit výš. Pomocník ve funkci prvního náhradníka chce vyhodit ze sedla druhého, ten zase třetího a tak dále. Nováček na Tour ví, že má kolem další čtyři, kteří vyčkávají, kdy spadne, a dělá i nemožné, aby se příští rok vrátil. Ti, kdo byli na Tour už dvakrát, ale nedokončili ani jeden ročník, si dobře uvědomují, že může jít o jejich poslední příležitost. Dále tady máme vrchaře sbírajícího zásluhy, aby ho některý tým jmenoval svým lídrem pro příští sezonu, a tak můžeme pokračovat. Tlak je obrovský a nejen na ty na špici. Vyberte si kteréhokoli ze závodníků a já vám vyjmenuju aspoň tři bitvy, na nichž se podílí, a to jsem se nezmínil o soutěži mezi týmy. Takže ne, nemůžeme se omezit na ty tři, co po poslední etapě vystoupí na stupně vítězů,“ dokončil jsem bez dechu, ale spokojený. Věděl jsem, že komisařova hypotéza o třech lídrech souhlasí s mým seznamem pravděpodobných viníků, ale nechtěl jsem mu to přiznat. Měl jsem dost jeho náhle projevované vstřícnosti.

„Každý hráč fotbalu, basketbalu nebo čehokoliv jiného bojuje, aby vynikl. Ale nepamatuju se na vraždy v šatnách,“ odpověděl, tentokrát také v defenzivě.

„Právě tomuhle nerozumíte. Cyklistika není hra. Ano, říkáme, že jdeme hrát fotbal, basketbal nebo tenis, ale nikdo neřekne, jdeme hrát cyklistiku, protože na cyklistiku se nehraje, v cyklistice se rvete, v cyklistice bojujete.“ Nebyla to moje slova, slyšel jsem je od jednoho novináře, to však Favre nemusí vědět. „To, že o nás píší jako o pelotonu, není jen tak, jsme skutečně skupina jdoucí do války, i když se ta válka odehrává mezi námi.“ Koncovka mi připadala ještě lepší, pomyslel jsem si, že to bude tím, že pochází z mé hlavy, ale jistý jsem si nebyl.

„Takže máme ještě víc důvodů, proč se do toho vložit. Podezřelých je moc,“ prohlásil komisař bez nevraživosti a po diskusi vztyčil bílou vlajku.

Beze slova jsem přikývl a znovu jsem se v duchu vrátil ke svému seznamu, který jsem s ním v žádném případě nehodlal sdílet, alespoň zatím ne. Rozhodl jsem se, že své malé vítězství využiju. Chce-li si komisař hrát na kamarády, musí mi nabídnout něco lepšího.

„Naznačujete, že Flemingova sebevražda byl podfuk. Jak to víte? Jaké máte důkazy?“

Favre se na mne podíval a měl jsem dojem, že udiveně. Mlčky vykouřil půlku cigarety a nakonec se rozhodl promluvit.

„Omámili ho, možná nějakým nápojem nebo tyčinkou, které konzumujete, jakmile slezete z kola. Útočníci doufali, že bude spát, a my předpokládáme, že mu jen chtěli něco zlomit, jako by upadl, když vylézal z vany. To je alespoň naše domněnka. Fleming se ovšem začal bránit. Na těle jsme v oblasti žeber našli modřiny, známky toho, že ho někdo pevně přidržel. Ve skutečnosti se utopil, nezemřel na vykrvácení.“

„Brexitáři obsadili celý malý penzion. Zaměstnanci by si všimli každého, kdo k nim nepatří,“ přemýšlel jsem nahlas. Byl jsem dokonce trochu spokojený sám se sebou, když jsem si uvědomil, že se konečně vyjadřuji jako policista. Hotely pro každou etapu vybírají organizátoři Tour, rozlosují je mezi dvaadvacet týmů a předem zveřejní výsledky.

„Správně. Hotel El Galeón Azul je tak malý, že má pouze jednu kontrolní kameru, navíc nekvalitní a mizerně umístěnou. I tak jsme rozpoznali jednu postavu, patrně muže, jak prochází vestibulem a vystupuje po schodech. Recepční tvrdí, že si ničeho nevšiml. Současně pracuje jako účetní, takže když je všude klid, obvykle zaleze do kanceláře a věnuje se číslům. Kdokoliv minimálně zručný, pokud jde o klíče a zámky, se mohl dostat do hotelu a otevřít Flemingův pokoj. Žádné stopy po násilném vniknutí.“

Okamžitě jsem si vybavil legii mechaniků, kteří peloton doprovázeli, každý z nich je schopný rozmontovat a smontovat kolo v řádu minut. Pro většinu z nich by otevření zámku byla hračka. Pomyslel jsem přitom na Fionu. Čeká na mě v karavanu a možná ji moje zpoždění zneklidnilo. No dobře, to jsem jen plácnul, protože na tomhle světě je jen málo věcí, které dokážou tuhle ženskou vyvést z klidu.

Vstal jsem a naznačil, že považuji naši schůzku za skončenou. Ale komisař, jako by prohlédl můj záměr, přidal poslední komentář.

„Není třeba, abyste madame Fionu informoval o všem, o čem jsme hovořili, i když by bylo nesmírně užitečné zjistit, zda ona nebo někdo z jejích lidí nezpozorovali v posledních dnech něco zvláštního.“

V tichosti jsem přikývl, na rozloučenou jsem mu stiskl ruku a zamířil jsem ke karavanu. Ano, komisař měl pravdu: jen máloco unikne pozornosti lidí madame Fiony.

Podobně jako antidopingová agentura, která je pověřená úkolem zabránit, aby si cyklisté pomáhali k výhodám zakázanými látkami, je Fionina kancelář zodpovědná za to, že týmy a jezdci dodržují přísné regulace, pokud jde o kola, výbavu a oblečení. Podrobně kontroluje minimální váhu – šest kilogramů – a rozměry každého kola, aby se Tour nestala pouhým soubojem technologií. Na rozdíl od Formule 1 chtějí cyklistické autority, aby se za triumfy vděčilo pouze osobnímu úsilí, strategii a talentu každého, a ne kvalitě jejich techniků či naditým sponzorským peněženkám.

Ano, Fiona by mohla něco vědět, ale těžko říct, kolik z toho se mnou bude chtít sdílet. Když jsem dorazil ke karavanu, měla zhasnuto a já usoudil, že už dnes nic neodhalím. Bylo po půlnoci, zřejmě usoudila, že mě něco zdrželo, a šla spát.

Tu noc jsem se v posteli dlouho převaloval. Srovnával jsem si v hlavě seznam podezřelých s celkovou klasifikací po konci etapy. Na obou figurovali Matosas, Panoch a Medel. A Steve.

2005–2006

Nikdy se nedozvím, proč si Fiona vybrala mě, a ne Steva, občas se však ptám, zda právě to nebyla první trhlina v přátelství, které až do té chvíle odolávalo všemu navzdory. Před jedenácti roky, během našeho prvního profesionálního angažmá v týmu Ventoux, jsme oba fungovali jako pomocníci, obyčejné rozbušky ve službách dřívějšího lídra stáje Belgičana Bijona během jeho poslední sezony. Proto se všelijak spekulovalo, kdo Bijona příští rok nahradí. Tým neměl prostředky, aby mohl přetáhnout nějakou hvězdu z okruhu, nikdo proto nepochyboval, že sportovní ředitel povýší někoho z vlastních řad. Volba se omezila pouze na mne a na Steva.

Pro ředitele Ventouxu to nebylo snadné. V té době jsme byli přibližně stejně schopní a talentovaní. Většina znalců se přikláněla k mé kandidatuře. Historičtí vítězové Tour byli obvykle výbornými vrchaři v horských etapách a já jsem měl všechny potřebné vlastnosti, abych se stal jedním z nich. Mých čtyřiadvacet let bylo tenkrát pro nového vůdce týmu také vhodnějších než Stevových nedovršených dvaadvacet. Popravdě jsme byli oba příliš mladí, i když jeho věk by byl v Tour anomálií.

Nakonec mě dostaly dvě věci. Silniční cyklistiku v devadesátých letech ovládal Španěl Miguel Indurain, ačkoliv nebyl mimořádným vrchařem. V horách ho překonávalo půltuctu soupeřů. Byl však nejlepším časovkářem své generace a vynikajícím etapovým jezdcem. V individuálních měřeních získával bonifikace, které pak dávkoval po zbývající dny díky své vnitřní odolnosti a defenzivní strategii mužstva s mnoha vynikajícími vrchaři, schopnými ho chránit během tvrdých stoupání. Přesně takový byl Stevův profil: neporazitelný cyklista krom horských etap. Ventoux vsadil na to, že Steve bude novým Miguelem Indurainem.

Ale rozhodující byl spíš druhý faktor. Ventoux potřeboval nové solidní sponzory a nejslibnější byly velké severoamerické značky. Udělat hvězdu ze zlatého hocha mohlo stáji zaručit spolehlivé budoucí financování.

„Ne, rozhodujícím faktorem jsi byl ty sám,“ opakovala Fiona, kdykoliv jsme na to téma zabrousili. „Ventoux vsadil na Steva přes jeho slabý výkon v kopcích, protože jsi tam byl ty, schopný pokrýt jeho nedostatky. Bez tebe by se k tomu neodvážili. Věděli, že mají možná nejlepšího vrchaře celého okruhu, a obětovali tě ve Stevův prospěch. Kdyby si místo modelu Indurain zvolili profil Merckx nebo Pantani, byl bys dneska světovou jedničkou.“

Důvěra, s jakou Fiona mluvila o této hypotetické možnosti, mě obvykle potěšila, ale nebral jsem to příliš vážně. Připisoval jsem to lásce, sice trochu drsné, ale vždy bezpodmínečné, kterou mi projevovala, a malým sympatiím, jež cítila k mému kamarádovi a jeho dvoru.

V hloubi duše jsem věděl, že za rozhodnutím o našem osudu nestáli pouze vedoucí Ventouxu. Během měsíců nejistoty jsme si se Stevem přísahali, že přijmeme jakékoliv řešení a že ten, kdo prohraje, se vynasnaží být tím nejlepším ochráncem druhého. Byli jsme naprosto přesvědčeni o tom, co jsme hlásali. Čelili jsme přetěžkému úkolu stát se profesionály s vírou dvou válečníků, kteří zahajují bitvu pod přísahou, že budou bojovat bok po boku, bez ohledu na spojence či protivníky.

Byli jsme více než jen nerozluční. Dospěli jsme schovaní ve vlastní bublině a silné stránky jednoho kompenzovaly slabosti druhého. Moje společnost a povaha brzdily přílišná kamarádova vzplanutí. Pokud jde o mne, jeho chuť ovládnout celý svět a neomezená důvěra setřásly nakonec i ze mne bázlivost a nejistotu člověka, který vyrostl s vědomím, že je pro rodiče zátěží.

„Zítra máme rande, mladíku,“ oznámil mi několik týdnů po našem seznámení. Steve si to dokázal zařídit tak, že o sobotních večerech si vždy vyšel s některou z omezeného počtu dívek, na něž jsme narazili v poměrné izolaci tábora v Geroně. Obvykle šlo o prodavačky či servírky z blízkých restaurací. Nikdy jsem nepochopil, jak si během kratičkých přestávek ve výcviku dokázal dohodnout slibnou schůzku.

„Máme?“ byl jsem překvapený a mírně vyvedený z míry. Vojenské vyhnanství a moje bázlivost nebyly právě nejvhodnější půdou pro rozvoj milostného nebo bohatého sexuálního života. Ženy pro mne byly i nadále něčím zázračným a fascinujícím, skoro vždy nedosažitelným, a nekonečným zdrojem posedlosti a touhy.

„Susy přivede nejlepší kamarádku. Zastaví se pro nás,“ prozradil, pak otevřel zásuvku, vytáhl pár kondomů a mrštil je po mně. „Je to moje šťastná značka.“

Nechtělo se mi věřit, že by na ně mohlo dojít už při první schůzce. Zpravidla tomu předchází dlouhé obléhání, plné uvážlivých strategií. Popravdě ta schůzka skončila naprostým fiaskem. Bůhví pod jakou záminkou tenkrát v sobotu Susy svou kamarádku Elenu přivlekla, ale stačil jediný pohled, který vrhla mým směrem, aby mi došlo, že dívka očekávala nějakého druhého Steva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý trikot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.