Dítě, které se
v životě neztratí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Anita Michajluková

Dítě, které se v životě neztratí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Každý vztah mezi rodičem a dítětem je unikátní a u každého dítěte musí rodič hledat, jak s ním fungovat. Co platí na jedno dítě, nemusí vůbec fungovat u druhého. Proto zde nehledejte žádné osvědčené rady, díky nimž budete mít skvělé vztahy se svými dětmi. Ani vám nikdo nezaručí, že když budete dodržovat, co se tu dočtete, bude vaše dítě do života skvěle vybaveno. Myslím si totiž, že neexistují žádná teorie ani výchovný přístup, které by zajistily spokojenost a skvěle vychované dítě. Neexistuje nic, co by platilo pro všechny.

O rodičích a dětech

Zvu vás na objevnou cestu za nalezením vlastního fungujícího přístupu ke svým dětem. S respektem k tomu, jaký jste rodič a jaké je vaše dítě. Chci vás inspirovat, jak můžete rozšířit svoje rodičovské možnosti a jak můžete lépe poznat, jací jste vy a jaké je vaše dítě.

Pojďme se podívat pod povrch toho, co se v nás rodičích často děje. Například proč jsme někdy hysteričtí a třeba na svoje děti křičíme, i když jsme se zařekli, že už to dělat nebudeme. Nebo proč když se snažíme být na ně milí a laskaví, nám neoplácejí stejnou mincí. Výchova totiž není jen to, co děláme navenek, ale i to, co se odehrává v nás, co si neseme v sobě. Chci vám ukázat, že je důležité brát v potaz obojí. A také to, jak je možné sám se sebou pracovat. Jako rodiče máme totiž mnoho možností, jak budeme k dětem přistupovat. Knížka vás může podpořit v tom, abyste se nebáli hledat tak dlouho, dokud nenajdete přesně to, co funguje právě u vašeho dítěte.

Spousta různých výchovných přístupů často staví na pár vybraných možnostech, které upřednostňují (např. se s dětmi domluvit, respektovat je, nechat je vyrůstat přirozeně atd.). A nepochybuji, že každý přístup má své příznivce, u jejichž dětí funguje, a oprávněně jsou tak z konkrétního výchovného směru nadšeni. Ale jsou i tací, kterým to nefunguje, protože na jejich děti platí něco jiného. Podle mě je potřeba, aby každý rodič měl svůj „rejstřík“ toho, jak děti ovlivňovat, co nejširší a díky němu si věděl rady ve většině situací, a nedostával se tak do stavu, kdy se cítí bezmocný. Protože právě bezmoc je příčinou toho, proč se k dětem chováme tak, že na to vůbec nejsme pyšní.

Chtěla bych vás tedy inspirovat v tvořivém procesu hledání vašeho jedinečného přístupu, na jehož konci budou spokojené vztahy s vašimi dětmi. A pak, až budou velké, také dobrý pocit z toho, že se v životě opravdu neztratily a rády se k vám vracejí.

Část první

Výchozí předpoklady

RODIČ: Byla jsem perfektní matka, dokud jsem neměla vlastní děti

Můj příběh

„Byla jsem perfektní matka – dokud jsem neměla vlastní děti.“ Tato věta z jednoho videa o mateřství mi přijde velmi výstižná. Dokud nemáme vlastní děti, nic nenarušuje naše leckdy idealistické představy o tom, jakými rodiči chceme být. I já si pamatuji dobu, kdy jsem jako bezdětná občas pozorovala matky, jak se chovají ke svým dětem, a na spoustu z nich jsem měla velmi kritické názory. Když jsem třeba viděla zoufalé matky, které hystericky křičí na své děti, nebo slyšela sousedku, jak svým dětem nadává a křičí na ně tak, že je to slyšet až k nám přes zeď, měla jsem jasno, že taková já nikdy nebudu. Rozhodně ne hysterická matka, já budu všechno řešit v klidu. Když mi to šlo doteď, tak proč ne i s dětmi?

Pak se mi narodil syn – a spousta mých představ vzala zasvé. Odmalička byl nerad sám, rychle byl nespokojený, a jakmile se kolem něj nic nedělo, začal se vztekat. Ležet na dece a hrát si s ručičkama, s hračkami? To zvládl asi tak dvě minuty a pak spustil nespokojené kňourání a posléze řev. Celý den jsem ho nosila, pořád mu něco nového ukazovala. V kočárku nevydržel ani náhodou. Jak rostl, víc a víc se vztekal, když nebylo po jeho. Měl velmi jasnou představu, jak se mají chovat druzí, jak má vypadat hra. Ve dvou letech sice skoro nemluvil, ale přesně věděl, co chce. My to ovšem netušili, i když jsme se hodně snažili. Často jsem byla zoufalá, s manželem jsme zkoušeli všechno možné – nejvíc jsem se snažila neustále mu vyhovět. Myslela jsem si, že když se mi to podaří, bude chvíli pokoj.

Nikdy nezapomenu, jak jsme se jednou na odpolední procházce s manželem rozhodli vyzkoušet, že tedy vážně uděláme, cokoli bude chtít, třeba to zafunguje a bude klid – syn vymyslel hru běhání od lampy k lampě a nazpátek. Snažili jsme se poctivě udělat to přesně tak, jak chtěl, ale výsledkem byl stejně řev, protože nějaký důležitý detail jsme vzhledem k jeho omezené slovní zásobě zkrátka nepochopili.

Pro moje rodiče byl první vnouče, takže i ti se snažili dělat, co mu na očích viděli. Například se klidně před zasednutím k obědu nechali třikrát zvednout a přesunout na jinou židli, protože vnouček chtěl, aby dospělí seděli kolem stolu v jiném uspořádání, než si původně sedli. Já už z toho byla v nepohodě a sbíral se ve mně tlak k výbuchu, ale snažila jsem se to ovládnout, aby tedy byl klid. Navíc babi s dědou se vyjádřili: „Šak ho nech, vždyť nám je to jedno, kde sedíme.“ Nezdálo se mi v pořádku, aby tříleté dítě určovalo, jak kdo bude sedět u oběda, ale neodvážila jsem se jít nejen proti svému dítěti, ale ani proti svým rodičům. Zvlášť když jsem věděla, že by z toho byla hádka. A ty já nerada. Nakonec to nevydržel manžel a plácl syna přes zadeček. To už zase nevydržela prababička, urazila se a půl roku s manželem nemluvila.

Cítila jsem se opravdu bezmocná. Začala jsem tušit, že potřebuji svůj rejstřík rozšířit o nové možnosti a reakce, a to možná i o takové, které jsem dřív odsuzovala. Potřebovala jsem přijít na to, jak jinak tyhle a podobné situace řešit, aniž bych byla hysterická nebo propadla zuřivému vzteku a nutkání vytáhnout vařečku. Bylo zkrátka jasné, že tak, jak to dělám dosud, to už nestačí.

Syn dokázal (a dodnes dokáže) být hodně urputný a trvat na svém s velikou silou a energií. A já jsem postupně pochopila, že mám dvě možnosti: buď mu ustupovat, aby byl klid, nechat ho, ať je po jeho, upozadit svoje potřeby a doufat, že na ně někdy dojde (že se to třeba jednoho dne jako zázrakem změní), anebo hledat, co dělat jinak. Samozřejmě tenhle můj ustupovací přístup a snahu o bezkonfliktnost provázely mé pravidelné hysterické záchvaty vycházející z mého pocitu bezmoci, kdy jsem se nepoznávala – já a hysterická? To přece nejsem já!

Jedno odpoledne jsem se asi po stopadesáté pokusila synovi vyhovět a opět to nebylo ono. Byl dál nespokojený a ve mně se něco vzedmulo. Dostala jsem obrovský záchvat vzteku, popadla porcelánový hrneček a vší silou s ním třískla do dřezu, kde se rozpadl na kousky. Syn ze strachu vlezl pod postel, já popadla rozbitou část hrnečku, přiblížila se k němu a křičela na něj, že za tohle může on. Když jsem se pak uklidnila, postupně mi docházelo, že takhle to dál nejde a že potřebuji hledat cestu, jak jinak. V té scéně s hrnečkem mu bylo dva a půl roku a já jsem se v tom dál „plácala“ přibližně do jeho šesti let.

Byla jsem hluboce přesvědčena, že když budu hodná, jednou se to obrátí a syn zase bude hodný na mě.

Zpětně vidím zásadní problém v tom, že tenkrát bylo mojí klíčovou hodnotou být hodná máma. Byla jsem hluboce přesvědčena, že když budu hodná, jednou se to obrátí a on zase bude hodný na mě – že se mi má pozitivní investice vrátí. Že přece někdy musí nastat moment, kdy už bude mít dost a pochopí, že když jsem nějakou dobu dávala preferenci jeho potřebám já a uspokojovala je na úkor těch svých, tak zase on počká a uzná, že teď jsem na řadě já. A aspoň chvíli po mně nebude nic chtít!

Když teď ke mně chodí rodiče na konzultace, vidím, kolik z nich to se svým dětmi zkouší úplně stejně jako tehdy já. Zkoušejí být donekonečna hodní, ustupují, nechtějí vyvolat s dítětem otevřený konflikt, a tak vyslovení jasného NE oddalují. Protože stejně jako tenkrát já ani oni si nejsou vnitřně jisti, jak ho řešit. Co když řeknou ne a dítě neposlechne, co budou dělat? Jak ho přimět k tomu, aby to opravdu neudělalo?

Tuhle moji vnitřní nejistotu syn vnímal. Odmítala jsem být v jeho očích za zlou a ošklivou, odmítala jsem jít do střetu – a díky tomu věděl, že získá, co chce. Dlouho jsem se držela toho, že moje představa, jaká budu matka, musí fungovat Já přece nechci na děti křičet, já se s nimi vždycky v klidu domluvím! Budeme spolu spokojení, budeme mít pozitivní a hezký vztah... Realita a reálné důsledky byly ovšem jiné. Syn místo postupné přeměny ve vychované a relativně poslušné dítě vyrůstal v diktátora a jednoznačný středobod naší rodiny. Byl tím, kdo určoval dění, a kvůli tomu postupně získával zkreslenou představu o tom, jak svět funguje – že se točí tak, jak on chce. Dokonce začal být agresivní vůči jiným dětem. Zároveň když začal chodit do školky, bylo jasné, že neumí navazovat vztahy s dětmi – s dospělými to šlo, ti mu totiž většinou vyhověli nebo se mu přizpůsobili, ale děti ne. Když se jim nelíbilo si s ním hrát, šly si po svém a hrály si s někým jiným. První půlrok postával syn vedle paní učitelky a vůbec nevěděl, jak se mezi ostatní děti zapojit.

V období, kdy byl syn malý, jsme dočasně přišli o většinu našich kamarádů. Začali se nám vyhýbat a nechtěli s námi jezdit na společné akce. Syn byl totiž neskutečně ukřičený, uvztekaný a protivný a to nikoho nebavilo.

V té době jsem již nějakou dobu studovala v rámci svého osobního rozvoje a jako vzdělávání pro práci s klienty systém praktické životní filozofie Principy života®. Než syn nastoupil do první třídy, jela jsem na jeden letní seminář s ním. Byla tam tenkrát jedna maminka, která měla dvacetiletého syna. Ten nepracoval, experimentoval s drogami, bral jí peníze. Když mi vyprávěla o tom, jak se k němu chová, úplně jsem se v tom viděla. A vyděsilo mě to. Takhle jsem skončit nechtěla. Byl to pro mě zásadní bod obratu a motivace ke změně.

Díky zpětným vazbám na zmíněném semináři jsem pochopila, že musím přestat věřit tomu, že když na své dítě budu hodná, vyhovím mu a nebudu říkat ne, budeme mít hezký a vyrovnaný vztah. Realita byla, že náš vztah byl spíše jako mezi otrokářem a otrokyní. Skákala jsem, jak on pískal. Moji ochotu mohl nekonečně využívat a postupně se učil, že může cokoli a vždy je po jeho. To je do života ta nejhorší výbava.

Tehdy jsem se odhodlala to změnit. Začala jsem v sobě budovat vnitřní pevnost, abych ustála, že když řeknu ne, budu v jeho očích chvíli za zlou mámu. Nestalo se to hned, trvalo to měsíce a roky, ale opravdu jsem postupně cítila, jak se za sebe dokážu čím dál víc postavit, uvnitř jsem míň nejistá a jsem pevnější v tom, říkat ne. Sice jsem pokaždé nevěděla, jak dojít k cíli, ale cítila jsem, že když vytrvám, řešení najdu. A doposud jsem ho vždycky našla, i když hledání někdy chvíli trvá.

Když byly synovi čtyři roky, narodila se dcera a já jen zírala, jak moc jiné to s ní bylo. Už jako miminko mě fascinovala, když se dokázala sama třeba i na půl hodiny zabavit – klidně ležela na dece, koukala do stropu nebo si hrála. U syna nevídané. Málokdy se vztekala, a jakmile jsem trochu zvýšila hlas, rozbrečela se a respektovala nastavenou hranici. Zkrátka úplně jiné dítě. Ale samozřejmě nebyla pořád jen hodná a miloučká a i díky ní jsem postupně objevovala další nástroje, které jsem od syna neznala – zejména dětskou manipulaci a hru na city. Ale mnoho věcí s ní bylo a je celkově o hodně jednodušší.

Pokud bych měla jenom ji, určitě bych si myslela, jaká jsem matka „borec“ a jak mi to skvěle jde, a nechápala bych, z čeho jsou jiné matky tak zoufalé. Vždyť je to s dětmi docela jednoduché, ne? Díky své zkušenosti se synem mám velké pochopení pro všechny rodiče, kteří jsou zoufalí a nevědí kudy kam. A díky své zkušenosti s dcerou mimo jiné vidím, jak moc je každé dítě jiné a jak je potřeba vždycky, když s rodiči hledáme cestu, jak to udělat s jejich dítětem, vzít tohle v úvahu.

Role našeho podvědomí – náš vnitřní software

Hned na úvod chci zmínit důležitou věc, s níž je podle mého potřeba ve výchově počítat a kterou většina výchovných přístupů opomíjí, a to je vliv našich vnitřních, neuvědomovaných postojů, mechanismů, vzorců, zkrátka toho, co v sobě máme uloženo, a to nejen ve vědomí, ale zejména ve svém podvědomí. Možná vás napadá, že podvědomí je záležitost nějakého sebezpytování vleže na gauči u psychoanalytika, ale není tomu tak. Naše podvědomí nás ovlivňuje během všeho, co denně děláme – když komunikujeme s ostatními, koukáme na televizi, hrajeme si s dětmi, zkrátka pořád. Je naší běžnou součástí. Představte si ledovec – jeho větší část se skrývá pod vodou – a s námi je to podobné. Z obrovské části nás ovlivňují postoje, vzorce a mechanismy, které jsou ne vědomé, uložené v našem podvědomí. Něco jako náš vnitřní software, kterým se řídíme, a byť je neuvědomovaný, velmi zásadně ovlivňuje naše kroky.

Proto považuji za důležité se o podvědomí zmínit a tak trochu vás přesvědčit, že je potřeba se jím zabývat stejně důkladně jako studiem toho, co lze směrem k dětem vyzkoušet navenek. Z mé zkušenosti nás neuvědomované mechanismy a postoje naprosto zásadně ovlivňují a bez jejich změny naše vnější kroky stejně nebudou účinné. A také vám chci ukázat, že podvědomí není žádná ezoterika, ale naprosto normální věc. Máme k němu přístup a vzorce v něm uložené můžeme změnit, a tak se dokázat chovat jinak než dosud.

Myšlenka, že naší součástí nejsou jen věci uvědomované, ale i ty neuvědomované, není nijak nová. Přišel s ní už kdysi Sigmund Freud a další psychologové. Běžně s ní pracují různé terapeutické směry, které předpokládají, že ke změně chování člověka je potřeba, aby si uvědomil a zpracoval zážitky ze svého dětství, z minulosti. Zkrátka myšlenka, že uvnitř nás je leccos, čeho si nejsme vědomi, ale co zásadně ovlivňuje naše kroky, není nic zvláštního a vcelku běžně se s ní počítá. Není tedy důvod, aby to neplatilo i pro vztahy s dětmi a přístup k nim. A jestli se ptáte, jak se tedy k tomu softwaru, k těm přesvědčením dostat a co s tím, když se takovými věcmi běžně nezabýváte, ukážu vám to na příkladech. Praxe s klienty mě přesvědčuje, že není problém se v sobě postupně zorientovat, pokud se na to zaměříme – všechno, co je v nás, se totiž promítá do našeho jednání a to můžeme analyzovat vcelku bez potíží. A když už jsou pak naše přesvědčení na světle, můžeme je změnit.

Proč vlastně v nás ty ne vědomé mechanismy a vzorce jsou? Zkrátka i proto, že se nám do vědomí všechny nevejdou, protože to má omezenou kapacitu. Jsme něco jako počítač – tam taky nevidíme na monitoru všechno, co se uvnitř odehrává, taky by se to tam nevešlo. Navíc tyto mechanismy získáváme v době, kdy ještě nemáme rozvinuto abstraktní myšlení, a tak je nemůžeme vyhodnocovat. Je ale možné je vyhodnotit a přebrat později.

Změnu našich vnitřních postojů, přesvědčení a mechanismů, které se týkají našich dětí a přístupu k nim, považuji za důležitou součást řešení situací, kdy si s dětmi nevíme rady. Jaká přesvědčení v sobě rodiče obvykle mívají a co s tím, tomu všemu se budeme věnovat.

Naše podvědomí:
Nejsme jenom to, co o sobě víme

Pracuji jako psycholožka a mými klienty jsou mimo jiné rodiče a děti. Řešíme různé zádrhele – proč dítě lže, ve škole bere jiným dětem věci, proč se pokakává, nebo naopak má zácpu, proč je šikanováno, proč je drzé ve škole atd. Můj přístup není takový, že je třeba vzít dítě a „opravit“ ho. Vždycky pracuji s oběma stranami – s rodiči i s dětmi. Problémy dětí jsou vždycky provázány s rodiči a jejich přístupem k nim. A čím je dítě menší, tím více pracuji s rodiči.

Náš přístup k dětem totiž naprosto zásadně ovlivňuje jejich fungování. A nejen to, co děláme vědomě, ale právě naše podvědomé, a tudíž ne vědomé mechanismy, přesvědčení, postoje. Neseme si je ze své minulosti, ze své rodiny, ze svojí výchovy, jsme ovlivněni okolím a společností, která je zdrojem toho, jak bychom to měli dělat správně, jak to dělají ti druzí, jak se to obvykle dělá. Tyto podvědomé části se vzájemně různě propojují a promítají do našich kroků. A často jsou silnější než naše vědomé volby a racionální chtění. Mnohdy pak býváme sami překvapeni svým jednáním.

Také jste si někdy říkali, že nechcete být jako váš otec, a pak překvapeně koukali, že jste se zachovali jako on? Mnohokrát jste se zařekli, že tentokrát na dítě křičet nebudete, a zase jste si nemohli pomoct a křičeli jste? Zkrátka si v některých situacích neumíte pomoct a vždy skončíte se stejným výsledkem? To je přesně ono – naše podvědomí nás zásadně ovlivňuje, ať už to chceme, nebo ne.

Pokud chcete dosáhnout opravdu trvalé změny, musíte investovat do hledání toho, jak vypadá daná situace ve vašem případě a jaké podvědomé vzorce máte vy sami.

Na první pohled to může vypadat, že podvědomí je nutné zlo a cítíme se vůči němu bezmocně – co s tím, když nejde ovlivnit? Ale když je něco v našem podvědomí, vůbec to neznamená, že to ovlivnit nejde. Protože se naše podvědomé vzorce promítají do našich kroků a konkrétních řešení situací, máme k nim přístup a s trochou úsilí není problém je postupně vytáhnout na světlo, uvidět souvislosti a porozumět tomu, co děláme a proč. Kromě chování, které můžeme analyzovat, máme k dispozici neméně důležitou součást nutnou k porozumění sobě samým – naše pocity a emoce, to, co se nás dotýká. Vždy když se mými klienty hledáme řešení nějakého problému, ptám se jich, jak se u toho cítí, co prožívají, jaké pocity mají s danou situací spojeny. Pocity jsou totiž velmi důležitým vodítkem k našemu podvědomí – díky nim zjišťujeme, které věci jsou pro nás důležité, které nás mrzí, čeho je nám líto, co nás rozesmutňuje, z čeho máme radost a co nás baví. A když si klienti tyto pocity připustí, často zjišťují, že je to úplně jinak, než si dosud mysleli.

Takže pokud chcete lépe fungovat se svými dětmi a hledáte cestu, jak s nimi mít spokojené vztahy, dle mého názoru nestačí osvojit si různé techniky, nápady, tipy, co vyzkoušet – nutnou součástí toho, aby došlo ke změně, musí být i váš vlastní vnitřní proces, při kterém odhalíte svoje postoje a přesvědčení. Za mě je potřeba obojí – dělat změny venku i uvnitř, pak je obrázek o situaci kompletní a změny jsou opravdu trvalé.

Jak taková vnitřní změna a hledání ve svém podvědomí může fungovat, vám ukážu na konkrétních příkladech a situacích ze života. Nejde je ale vzít jako přes kopírák a aplikovat na sebe. Pokud chcete dosáhnout opravdu trvalé změny, musíte investovat do hledání toho, jak vypadá daná situace ve vašem případě a jaké podvědomé vzorce máte vy sami. Určitě ale tyto příklady mohou posloužit jako inspirace a motivace k tomu, nebát se své vnitřní změny a brát ji jako běžnou součást procesu zlepšování vztahu se svými dětmi.

Rodičovský rejstřík

Výbava rodiče do začátku:
Náš výchozí bod pro výchovu dětí

Stejně jako se dítě rodí s nějakou výbavou, osobností, povahou a předpoklady, kým se může stát, i rodič má do začátku rodičovství výbavu – zčásti vědomou a zčásti podvědomou představu o tom, jak bude ke svému dítěti přistupovat, představu, jakým chce být rodičem. Než se dítě narodí, sledujeme obvykle své známé, kteří už děti mají, a v duchu vyhodnocujeme, co my dělat nebudeme, co naopak ano, co svým dětem dovolíme a co ne. Pak se nám narodí dítě a my postupně zjišťujeme, jaké je, jak se projevuje, a začneme na ně reagovat podle svých představ, používat přístup, který máme pro sebe vnitřně „schválený“. Sbíráme rodičovské zkušenosti, sžíváme se se svým dítětem a postupně nastávají dva základní scénáře.

1. Projevy dítěte zvládáme usměrňovat v rámci představy, jaký chceme být rodič.

Například nechceme na dítě křičet ani ho fyzicky trestat. Máme dítě, které je citlivé na nastavování hranic, stačí lehce zvýšit hlas a ono poslechne. Nemusíme tak sahat k žádným extrémním projevům, daří se nám s dítětem na lecčem domlouvat, spornější situace vyřeší mírně ostřejší tón. Pokud se potká takováto kombinace rodič–dítě, obvykle si vystačíme s reakcemi, které jsou v souladu s naší představou rodiče, a pohybujeme se v rámci toho, co máme „dovoleno“. Takoví rodiče často nechápou, co na té výchově všichni mají, vždyť je to tak snadné. Ostatní jim v koutku duše závidí a třeba ani nevěří, že je něco takového vůbec možné. Pravděpodobně ani nevyhledávají knihy o výchově, protože si s dětmi spokojeně fungují – a budiž jim to přáno.

2. Reagujeme na dítě nástroji, které máme k dispozici, ale nepřináší to žádoucí efekt.

Dítě se projevuje, my se ho snažíme usměrňovat a reagovat na ně v rámci své představy, jak to chceme dělat, ale ono to nefunguje – například lehce zvýšíme hlas, ale dítě nic, dál běhá a neudělá, co řekneme, tváří se, že neslyší, dělá scény v obchodě, při snaze se s ním domluvit a vysvětlit mu, co bychom potřebovali, to pouští jedním uchem tam a druhým ven. Případně je hyperaktivní, akční. Snažíme se, ale bez úspěchu. Začínáme se cítit zoufalí a bezmocní a závistivě pokukujeme po kamarádkách, které to zvládají tak snadno! Co následuje dál, záleží na povaze a přístupu rodiče. Někteří rezignují, pustí výchovu z rukou a doufají, že se situace sama zlepší, že z toho dítě vyroste. Na pískovištích se leckdy ke svému dítěti nehlásí, nechají ostatní maminky, aby řešily spory, kterých se jejich dítě účastní. Nebo naopak startují do útoku, že přece jejich dítě je vzorné. Případně když je dítě starší a oni si nevědí rady s jeho odmlouváním, nedodržováním dohod, kašláním na školu atd., tak ho omlouvají, rezignují, nechají ho dělat, co chce. Jiní rodiče to nevzdávají, čtou knihy, okukují u ostatních, vyhledávají kurzy o výchově, zkrátka hledají, kde je problém, co je důvodem jejich bezmoci a proč se jim nedaří dítě ovlivňovat žádoucím směrem. Věřím, že tito hledající rodiče zde najdou inspiraci.

Proč to někomu funguje a jinému ne?

Výchozím bodem je vždycky unikátní kombinace konkrétního dítěte s konkrétním rodičem. Projevy a osobnost dítěte na straně jedné a osobnost a nástroje výchovy, které má rodič k dispozici, na straně druhé. Můžeme to přirovnat třeba k sadě různobarevných pastelek – každý rodič má k dispozici jinak velkou a jinak barevnou sadu svých projevů a stejně tak každé dítě má jiné „pastelky“, jinou sadu projevů. Někdy se stane, že každý kreslí trochu jinou škálou barev, které spolu úplně neladí a nejsou vzájemně kompatibilní. Někdy zkrátka tomu, co dělá naše dítě, nerozumíme, nechápeme, co „kreslí svými pastelkami za obrázek“, a nevíme, jak na to reagovat. My totiž máme k dispozici jiné pastelky, které se k těmto nehodí, což pak nepřináší symbolické „společné kreslení“, kde by vznikal harmonický obrázek. Když totiž nejsou pastelky v souladu, tak to skřípe.

Třeba dítě „kreslí“ žlutou pastelkou, ale my žlutou nemáme, a tak se snažíme zapojit třeba s pomocí modré. Jenže ta se na slunce nehodí, a tak je z toho brekot, vztekání, křik, hádka. A my nerozumíme, v čem je problém, vždyť přece modrá je dobrá, ne? Je to samozřejmě jen příměr, ale na pastelkách si můžeme jednoduše představit, že jako rodiče máme svůj rejstřík, nějaké možnosti, které máme „povolené“, tedy určitou škálu způsobů, jak reagujeme. Máme představu, jak moc chceme zvyšovat hlas, jak moc chceme věci řešit vysvětlováním, jak moc chceme být přísní, jak moc chceme být se svým dítětem rovnocennými parťáky atd. Pokud na to naše děti reagují pozitivně a mění své chování žádoucím směrem, nedostáváme se do potíží.

Častěji však svoje možnosti vyčerpáme, aniž se podaří dítě usměrnit – neobléká se, neusíná samo, stále ztrácí a zapomíná školní pomůcky, neplní domácí povinnosti… V takové chvíli začneme být nejistí, po pár pokusech se cítíme bezmocní, zatlačeni do kouta. Někdy nás začne ovládat strach, panika, nevíme si rady, a pak nastane něco jako zkrat a sáhneme po řešení, které si posléze vyčítáme. Třeba křičíme, jsme hysteričtí, dítě zbijeme – naplno se projeví naše frustrace z bezmoci. Tím se ale zároveň vyventiluje a chvíli je klid. Jak příště reagovat jinak, však stále nevíme.

Jak z toho ven? Rozšířit počet pastelek! Když zůstaneme omezeni představou toho, jací jako rodiče sami sobě dovolujeme být, zůstaneme v pasti. Pokud se odvážíme se změnit a rozšířit si představu o sobě, zvětšit svůj pomyslný rejstřík barev, otevírají se nám možnosti, jak uspokojivě řešit i situace, které jsme dosud vyřešit nedokázali.

Kde se bere základ našeho rejstříku a jak ho rozšířit

Výchovný přístup k dítěti vychází z naší povahy, rysů osobnosti, zkušeností z minulosti. Někdo je klidný a trpělivý, jiný se rychle rozčílí a hned zchladne, někdo dává velkou váhu tomu, rozumně se domluvit, a nemá rád hádky, jiný říká lidem věci otevřeně a nebojí se nesouhlasu a další by si raději nechal koleno vrtat, než by řekl kolegovi v práci, že ho ruší jeho nahlas hrající rádio. Všichni máme svůj základní rejstřík, jak se chováme k ostatním. Z toho vychází i naše chování k dětem. Třeba rodič, který se nerad hádá a preferuje rozumné domluvy s kolegy v práci, se bude velmi pravděpodobně o totéž snažit se svým dítětem. Naše projevy vycházejí z našich vnitřních hodnot, představy o světě, o fungování ve vztazích, z toho, čemu věříme, že je a není dobré. Máme v sobě něco jako mapu, podle které se ve světě a ve vztazích orientujeme – v nás nahraný software, na jehož základě vyhodnocujeme podněty zvenku a pak jednáme.

Jak tedy rejstřík rozšířit? Může to být zábavná záležitost (třeba když začneme víc využívat vtip a kreativitu), ale někdy to příjemné není. Může nám totiž chybět například větší přísnost, neoblomnost, schopnost působit neústupně a odhodlaně a někdy třeba i vzbudit dojem, že jestli si s námi bude dítě ještě chvíli zahrávat, roztrháme ho na tisíc malých kousků. Většina lidí nemá moc ráda, když se symbolicky promění třeba ve lvici, ze které jde respekt. Někdy se nám totiž „pastelka“, kterou potřebujeme přidat, nelíbí a daný projev nemáme rádi.

Někdy se nám „pastelka“, kterou potřebujeme přidat, nelíbí a daný projev nemáme rádi.

Jenomže občas nás naše dítě „donutí“ přidat pastelky, o kterých jsme si vždycky mysleli, že je nikdy používat nebudeme, že takoví nikdy nebudeme muset být. Samozřejmě nás do toho nikdo nenutí, ale někdy v konkrétní situaci nic jiného nefunguje. Nelekejte se, že musíte přidat samé nepěkné pastelky a budete na děti víc křičet. Vůbec ne. Široký rejstřík je totiž nejlepší prevence toho, abychom na své děti nemuseli hystericky ječet, bít je hlava nehlava a vůbec být takoví, že se pak za to stydíme. Přidáme-li pastelky, které nepovažujeme za „hezké“, vůbec není cílem používat je co nejvíc, ale v podstatě jde o to, používat je co nejméně. Toho ale paradoxně nedosáhneme tím, že je škrtneme, ale naopak odhodláním je využít, pokud to bude nutné. Protože naše odhodlání udělat všechno, co bude třeba, abychom situaci co nejlépe vyřešili, dítě vycítí a pak nemá nutkání nás testovat.

DÍTĚ: Jak to vypadá s dětským rejstříkem

Výbava dítěte

O rejstříku dospělého už víme, jak to ale vypadá na straně dítěte? Dítě je malé, roztomilé, takový andílek, obzvlášť když spinká, že? Kvůli dětské roztomilosti nás většinou vůbec nenapadne počítat s tím, jak skvěle se děti orientují ve vztazích kolem sebe. Jak jsou schopny vyhodnotit, co zabere a co na koho funguje. Že to tak být nemůže, protože ani my dospělí se v tom kolikrát vůbec neorientujeme? Nenechte se zmást: dítě od prvního okamžiku, kdy se narodí, pilně studuje, jak vztahy, lidé a situace kolem něj fungují. Je to klíčové pro jeho přežití, takže na to, aby se zorientovalo, upíná spoustu pozornosti a energie. Navíc ještě není jako dospělí limitováno představou, co je správné, co by se mělo a nemělo, co na to řeknou ti druzí, aby to nebylo trapné, a podobně. Jde do všeho naplno a neváhá využít všech možností. Toto vyhodnocování se neděje vědomě na základě myšlenkové analýzy a kalkulu, ale zcela přirozeně na podvědomé úrovni. Třeba jste si mohli všimnout, že je nejisté s cizími lidmi, které nikdy nevidělo, ale s těmi, které zná, je jistota sama – u nich totiž ví, jak kdo funguje.

Roztomilé malé osůbky, které se orientují ve vztazích a v okolí hůře než my – tak tohle přesně děti nejsou.

Dítě velmi dobře zná vaše slabá i silná místa – ví, kam zatlačit, abyste podlehli a vyhověli. Aby nedošlo k mýlce – dítě není žádné monstrum, které proti vám neustále vede válku. Vůbec ne, jen hraje na rozdíl od dospělých v životě naplno, neostýchá se a stará se, aby dosáhlo svého. A to je důležité nepodceňovat. Vnímáme-li dítě jako méně schopné, než je, nikdy se nám nepodaří reagovat adekvátně, rozšířit si svůj rejstřík barev a dosáhnout s ním vzájemné rovnováhy ve vztahu. Takže žádný roztomilý andílek, který neví, která bije, ale plně soustředěný hráč, jenž nám žádné slabé místo neodpustí. Co je na tom skvělé? Že i my rodiče si díky dětem můžeme „zahrát naplno“ a objevit své skryté a netušené schopnosti, reakce a vůbec další stránky své osobnosti.

Pojďme se tedy podívat, jaké jsou obvyklé dětské strategie.

Typy dětských reakcí

Nečekejte žádnou ucelenou typologii. Nabízím zde výsledek svého pozorování dětí a podle mne je užitečné mít přehled o tom, s jakými variantami dětského projevu se můžeme setkat. Dítě obvykle zkouší všechny projevy, většinou ale používá jednu hlavní strategii. Některé se spíš vzteká, jiné je lítostivá chudinka, další se uráží, jiné sladce manipuluje atd. Vždycky volí způsob, který na jeho rodiče nejlépe funguje. Pokud například rodič nemá moc pochopení pro chudinky, jeho dítě tento způsob spíše nepoužívá. Neinvestuje do toho, co pro něj nemá přínos. Protože od narození pečlivě studuje, jak jeho rodiče fungují, a má přesnou představu o tom, co na jeho rodiče zabírá.

Typické projevy v situacích, kdy se dítěti něco nelíbí nebo není podle jeho představ:

1. Vztekání a vzdor, křik, válení se po zemi a zmítání

Jsou děti, pro které jsou první volbou klasický vzdor a vztek. Na první pohled by se mohlo zdát, že tento projev je pro rodiče nejnáročnější (často se za ně stydíme třeba v obchodě, obtěžují hlukem atd.). Ovšem výhodou třeba oproti chudince nebo manipulaci je to, že jejich jednání je průhlednější. Když brečí a křičí, je přímočaře jasné, že se jim něco nelíbí. Používají sice sílu, ale ta síla je zřejmá a není nikde schovaná. Častokrát nás obzvlášť kluci udivují, s jak velkou silou se umějí do svého projevu opřít, kolik se v tom malém dítěti najde síly a energie. Někdy je typické ječení – hlavně u holčiček, které nasadí takový „ječák“, že byste si nejraději zacpali uši a utekli pryč.

2. Ublíženectví, lítostivost, chudinkovství

Když dítě používá tento nástroj, jak se domoci svého, hraje na strunu našeho soucitu a sociálního cítění. Staví se do pozice toho, komu je ubližováno a kdo trpí – trpí v pokoji samo a nutně potřebuje držet za ruku, jinak ho snědí noční obludy, trpí s ostatními dětmi ve školce, trpí s babičkou, je strašně nešťastné, že ho teď zrovna necháte s tatínkem a odejdete, že nemůže usnout, že nemá tu hračku, do které se tak zamilovalo, že je moc slabé a je to na ně příliš těžké, nezvládne to (navléct si kalhoty) atd. Zkrátka po nás chce, abychom se nad ním slitovali a nečinili ho nešťastným. Když se slitujeme a například zůstaneme doma, divíme se, že si nás za celou dobu ani nevšimne, hračku, kterou mu tedy koupíme, nechá ležet v autě a celý den si na ni ani nevzpomene. Nebo vydržíme a pak jsme překvapeni, že se úplně v pohodě vykoupalo s tatínkem a ještě si to užilo. Neštěstí nebylo opravdové, ale jen předstírané a mnohokrát zvětšené.

3. Manipulace

Když při konzultacích s rodiči přijde řeč na to, že jejich dítě využívá manipulaci, často jsou překvapeni. Jejich roztomilé dítko manipuluje? Ve své představě vnímají manipulaci jako něco hrozného, co se přece nedělá. Ano, pokud manipuluje dospělý, rozhodně to není v pořádku, protože dospělý má plnou zodpovědnost za svůj život a může se k tomu, co potřebuje, dostat i jinak než manipulací. Ale u dítěte je to jiné: nemá zatím plnou zodpovědnost za svůj život a nemá stejné možnosti jako dospělý (například možnost nechat se někde zaměstnat a vydělat si peníze na věc, která se mu líbí). A tak jsou děti závislé na rodičích a na tom, zda se jim podaří je přimět k tomu, aby udělali, co ony samy potřebují. Proto děti sahají po manipulaci často, je to pro ně vcelku regulérní nástroj, jak dosáhnout svého. A je na rodiči, jestli manipulaci odhalí, nebo ne. Děti hrají naplno, takže je jen na nás, jak si s tím dokážeme poradit. Typickými příklady manipulace jsou:

„jsi ošklivá máma, ošklivý táta“;

„ve školce (u babičky) je to lepší než doma“;

„s tatínkem je to lepší než s tebou, mami, ten je na mě hodnější“;

tedy jakékoli vzbuzování pocitů viny, vyvolávání dojmu, že jste mu způsobili hrozné příkoří nebo omezení.

4. Urážení se, stáhnutí se

Některé děti se nejčastěji „nafouknou“ a urazí. Chtějí nás „potrestat“ tím, že jdou pryč a my budeme trpět bez nich. Čekají, až za nimi přijdeme a budeme je přemlouvat, chlácholit, přesvědčovat. Dítě se stáhne například do rohu, chodby či svého pokoje, odkud pak dává najevo, jak trpí – tím, že mu nechceme vyhovět. Je to svým způsobem varianta, která kombinuje chudinkovství a manipulaci. Pokud má rodič převážně „vztekací“ dítě, možná ho napadá, co by za to dal, kdyby to jeho bylo trucovité, protože jeho nesouhlas není tak hlasitý. Ono je to ale stejně nepříjemné – typicky rodič takové dítě přemlouvá, vtahuje ho mezi ostatní: „Přece nestrávíš celou návštěvu v koutě – neužiješ si zábavu s ostatními dětmi, je tady studená podlaha a je to tam nepohodlné, nebuď tu sám…“ Všechna tato přemlouvání jsou voda na mlýn dítěte, které se pak třeba přesvědčit nechá, ale za podmínky, že uděláte, co po vás chtělo.

5. Agresivita

To, že dítě používá fyzickou sílu a učí se s ní zacházet, je přirozené. Potřebuje prozkoumat, jak funguje.

Fyzická agrese bývá zastoupena i u předchozích typů dětského projevu. V základu jde o to, že se dítě pokusí domoci svého prostřednictvím síly – někoho odstrčí, bouchne, věc mu sebere atd. To, že dítě používá fyzickou sílu a učí se s ní zacházet, je přirozené a i tady potřebuje prozkoumat, jak funguje. Potřebuje zjistit, že to bolí, když někoho bouchne, že ho pak ten druhý bouchne nazpátek nebo se rozbrečí, potřebuje zažít, jaké to je, když propadne záchvatu zuřivosti. I s fyzickou silou se potřebujeme naučit zacházet a není problém, že ji děti zkoušejí používat. Problém nastává, když ji používají příliš nebo jako náhražku jiných řešení. Toto vzniká zejména ve chvíli, kdy rodiče vychovávají dítě jako středobod světa. To pak v sobě nevědomě cítí „právo“ ubližovat – vždyť je nejdůležitější na světě, tak může cokoli! Často si pak troufne i na udeření dospělého.

6. Argumentace, přesvědčování

Některé děti jsou velmi zdatnými argumentátory, snesou vám tisíce důvodů, proč něco nutně potřebují, vše logicky zdůvodní a jsou tak přesvědčivé, že na to nemáte co říct. Vaše argumenty dávno došly a už vůbec vás nenapadá, jak zdůvodnit, že něco nejde. Tato strategie je vlastní hodně inteligentním dětem s dobrým vyjadřováním. Obzvlášť někteří kluci jsou dokonale argumentačně zdatní, až nabudete dojmu, že nemáte šanci. Jedna maminka mi líčila, že její syn neváhá vytvořit powerpointovou prezentaci, kde odůvodňuje, proč něco nutně potřebuje. K jejímu zhlédnutí svolá celou rodinu a na závěr rozdá hlasovací kartičky.

VZTAH RODIČ-DÍTĚ: Co je důležité k pochopení souvislostí

Než se dostaneme k tomu, jak na tyto dětské projevy reagovat, jak si rozšiřovat svůj rodičovský rejstřík a jaká jsou typická rodičovská podvědomá nastavení, ráda bych se zastavila ještě u některých témat vztahu mezi rodičem a dítětem, která považuji za důležitá pro pochopení souvislostí.

Co je odpovědnost rodiče

Kdybych udělala anketu a zeptala se rodičů, co je podle nich jejich odpovědnost ve vztahu ke svým dětem, dostala bych spoustu různých odpovědí. Každý chápe odpovědnost jinak – podle někoho jde o to, aby se dítěti nic nestalo, jiný mu chce zajistit všechno, co potřebuje, další zase zaopatřit materiální dostatek a komfort. Někdo se cítí být zodpovědný i za to, aby mělo jeho dítě dobré známky ve škole nebo šťastný život v dospělosti. Schválně si sami zkuste odpovědět dřív, než budete číst dál. Co je podle vás odpovědnost rodiče směrem k dětem?

Odpovědností rodiče je připravit dítě na život.

Já považuji za klíčovou odpovědnost rodiče připravit dítě na život. A nikoli ideální život v růžové bublině, ale opravdový život, kde se věci nedějí vždy podle našich představ, život, jehož součástí jsou zklamání a frustrace, ne vždy je vše hned, a pokud něco chci, tak pro to musím něco udělat. Život, kde je důležité se o sebe umět postarat, a ne čekat, že to za mě někdo udělá. Život, v němž potřebuji jít za svými potřebami, přáními a touhami a nebát se překážek, které se cestou vyskytnou. Podle mě je odpovědností rodiče připravit dítě tak, že se v životě neztratí a bude si vědět rady. A tam, kde ne, bude hledat tak dlouho, až řešení a cestu najde.

Vývoj dítěte: Postupné osamostatňování se a přebírání odpovědnosti

O tom, jak probíhá vývoj dítěte, jaké jsou vývojové fáze a co se v jakém období dítě učí, toho byla napsána již spousta. Ale i kdybychom o vývoji dítěte nevěděli z teorie nic a jen se dívali (nejen na dítě, ale jakékoli mládě), všimli bychom si, že vývoj je v podstatě procesem osamostatňování, stavění se na vlastní nohy, postupného přebírání odpovědnosti za svůj život, své vlastní jednání. Dítě získává zkušenosti, prochází různými pokusy a omyly, pády a zvedáním se, sbírá nepříjemné zážitky, ale i úspěchy, když se mu něco povede a zvládne zase víc. Úkolem rodiče je tento proces podporovat, nebo mu alespoň nestát v cestě. Věřím, že po přečtení této knížky vám bude v lecčem jasnější, kde se potřebujete svým dětem uklidit z cesty a kde je naopak podpořit. Osamostatňování dítěte bude věnována celá kapitola a pro dobrý vztah dítě–rodič považuji za důležité, aby rodič průběžně monitoroval a sledoval, kdy už je dítě připraveno na další samostatný krok, a dal mu pro něj prostor. Jinak bude dítě protestovat a rebelovat, protože bude mít oprávněný pocit, že mu stojíte v cestě a bráníte v možnosti žít svůj vlastní život.

Hierarchický vztah mezi rodiči a dětmi

Mezi rodiči a dětmi je jiný druh vztahu než vzájemně mezi dospělými nebo mezi sourozenci, mezi kamarády či vrstevníky. V okamžiku narození je na nás dítě závislé a bez nás by nepřežilo. A tato závislost činí vztah mezi rodičem a dítětem hierarchickým – rodič a dítě nemají vůči sobě stejnou pozici jako třeba dva dospělí. Každý má jinou pozici a jiné místo a z toho pramenící jiné možnosti, povinnosti, zodpovědnost. Rodič se o spoustu věcí stará za dítě, vykonává povinnosti s péčí o něj spojené do doby, než se dítě stane dospělým a je plně schopno se o sebe postarat. To, co rodič pro dítě dělá, je vyváženo druhým směrem tím, že dítě má svého rodiče rádo, těší nás jeho pokroky, užíváme si, jak roste, co všechno dokáže, že jsme pro ně nejdůležitější člověk na světě. Dítě má výhodu, že je o ně postaráno, ale v lecčem nemůže rozhodovat a musí se přizpůsobit pravidlům, hodnotám a stylu života svých rodičů. A jakkoli by mu to, jak rodiče fungují a jaké možnosti díky nim má, přišlo omezující, limitující a chtělo by to jinak, musí počkat až do doby, kdy bude mít za svůj život plnou zodpovědnost. Do té doby se zkrátka musí spoustě věcí přizpůsobit.

Hierarchie ale neznamená, že by vztah nebyl rovnocenný – dítě není horší jen proto, že je malé a má omezenější možnosti. Jen máme každý jinou pozici – já pozici rodiče se svými možnostmi a omezeními a dítě pozici dítěte zase se svými možnostmi a omezeními. Třeba rodičovské omezení je v tom, že jakmile mám dítě na sobě závislé, nemůžu se kdykoli rozhodnout, že se o ně starat nebudu, protože se mi zrovna chce slunit na lehátku, a ne jít měnit plenku, dát mu najíst či ho vzbudit ráno do školy. Respektive můžu, ale je za to v naší společnosti postih odebráním dítěte apod. Na druhou stranu o spoustě věcí rozhoduji – kam půjdeme na výlet, jak si zařídíme byt, zda si postavíme dům apod. Dítě naopak klidně může protestovat, že do školky nejde, a je na mně to vyřešit. Ale rozhodnout o věcech typu, kde budeme bydlet a kam se pojede na výlet, může jen omezeně.

Dítě není méně důležité kvůli tomu, že je malé, ale každý máme jinou pozici a tu je třeba respektovat.

Dítě tedy není méně důležité kvůli tomu, že je malé, ale každý máme jinou pozici a tu je třeba respektovat. Pokud ji totiž nerespektujeme a dáváme dítěti do rukou větší pravomoc, než na kterou v tu chvíli má (necháme ho rozhodovat i o věcech, které mu nepřísluší), bude protivné, uvztekané a nespokojené, protože cítí, že je na něj naloženo víc, než jeho pozici přísluší. Spousta rozhodnutí totiž záleží na dospělém – kdy půjdeme z hřiště, v kolik ráno vstáváme, že je potřeba jít do školky. Rodič totiž ze své pozice vidí mnoho souvislostí, zatímco dítě ne. A kvůli tomu se nemůže dítě o některé věci zodpovědně postarat. Takže pokud mu tu pravomoc dáme, vymezíme mu jinou pozici, než přirozeně má, dítě získává zkreslenou představu o svých schopnostech a možnostech (ale jen představu, protože reálně je nemá). Také postupně získává pocit, že ono v rodině skoro o všem rozhoduje a kolem něj se vše točí. Pak má tendenci jiným dětem i dospělým rozkazovat, bývá dokonce agresivní a bije je, když se mu něco nelíbí, protože v jeho očích má nárok na to, aby ho ostatní poslouchali. Máme-li tedy dítko, které je rozkazovačné, panovačné či agresivní, měli bychom překontrolovat, jakou má v rodině pozici a zda rozhoduje o věcech přiměřeně svému věku a schopnostem. Možná zjistíme, že leckdy aby byl klid, vyhovíme i tam, kde to není namístě.

Přechod k samostatnosti a odpovědnosti se u dítěte neděje skokem, ale postupně. Každý den je dítě o něco samostatnější a krok za krokem se učí, jak se o sebe v životě postarat, jak si zajistit naplnění svých potřeb. Ty nejzákladnější dokáže naplnit už od narození – umí sát a vyměšovat, umí se postarat o to, aby mu rodiče věnovali pozornost. A postupně se učí další a další. Například jak si zajistit zábavu, jak se obléknout, jak se chovat ve vztazích, jak se vypořádat s požadavky okolí, s tím, že něco musí atd. Dospělý je ve starání se o své potřeby zkušenější a má přístup k možnostem, které dítě nemá (dítě si například nemůže vydělat peníze, a když něco chce, je závislé na rodičích). Rodič zcela přirozeně za dítě spoustu věcí „vykrývá“ a stará se o jeho potřeby. A je to tak v pořádku.

Když bylo mé dceři osm let, po dlouhém přemlouvání jsme jí pořídili psa. Samozřejmě slibovala hory doly, jak se o něj bude starat, venčit ráno, v poledne, večer, jak moc si s ním bude hrát. Ale bylo jasné, že tento proces přebírání odpovědnosti za péči o psa bude postupný, přiměřeně jejímu věku a schopnostem. Že velké venčení v lese bude na mně a manželovi, venčení ráno i večer za tmy taktéž, i výcvik a výchova budou z velké části naše starost. Ale bylo důležité, aby tam, kde už se zvládla postarat, to bylo na ní, a my jsme neustoupili, když se jí zrovna nechtělo, bylo moc horko či naopak sněžilo, pršelo atd.

Ze začátku vše probíhalo přesně, jak jsme předpokládali – po pár dnech se pejsek trochu omrzel, přestalo to být nové. Dcera zjišťovala, že pejsek neznamená „pomazlím se, když se mi chce, pohraji si, když se chce mně, a pak si ho nemusím všímat stejně jako plyšáka“. A začaly konfrontace a dohadování, její snahy o manipulaci, že teď zrovna se o psa starat nemůže, protože… (dosaďte si asi tak milion důvodů a výmluv). Proběhlo mnoho procházek, kde se uraženě vlekla za mnou a počítala minuty, kdy už budeme moct jít domů. Hodně nám pomohlo, když se psem začala běhat agility, což jí poskytovalo přímou zpětnou vazbu – když se psovi věnovala a do vztahu s ním investovala, byl ochotný s ní běhat. Když ne, rozhodně nefungoval jako na knoflík, který zmáčknete a on udělá, co chcete. A taky moc pomohla zpětná vazba od trenérky, která ji nešetřila – když pes neběhal, nezapomněla jí připomenout, že je opravdu poznat, že se mu v poslední době moc nevěnovala. V době psaní této knížky je dceři jedenáct let a už venčí třikrát týdně sama i na hodinu a postupně péči o psa přebírá víc a víc. A rozhodně nejsme u konce.

Nutnost balancovat svoje potřeby a potřeby dětí

Zmínila jsem přirozenou hierarchii mezi rodiči a dětmi. S tím souvisí další důležité téma, kterým je hledání rovnováhy mezi potřebami svými a potřebami dětí. Téma, s nímž se potká každý, komu se narodí dítě. Najednou už nejde žít stejný život jako dřív, uspokojování potřeb otce i matky je o dost komplikovanější – nastává období, kdy se nevyspíme, v klidu nenajíme, už nemůžeme jít kdykoli na tenis nebo na společnou večeři. S touto změnou se každý vyrovnává jinak. V případě maminek je častější, že zapomenou na svoje potřeby a děti jsou na prvním místě. Na straně otců může dělat problém snaha „nenechat si svůj život vzít“ a odmítání se novému stylu přizpůsobit – i dál chci chodit na svůj oblíbený tenis, setkání s kamarády a mít možnost žít tak, jak jsme žili předtím –, nebo naopak usilovná snaha zabezpečit rodinu finančně, která vede k tomu, že otec tráví málo času se svým dítětem a rodinou. Matka, která je s miminkem skoro pořád, je s tím pak nespokojená a je zaděláno na postupné rozklížení do té doby docela dobře fungujícího vztahu. Z toho je vidět, že období narození dětí a jejich raného dětství je jedno z nejnáročnějších na vybalancování všech potřeb. A navíc nikde není univerzální návod na to, jak to udělat správně, protože pro každého je to jinak. Nicméně existují řešení, o kterých můžeme říct, že k uspokojivé variantě nevedou, a těch je možné se vyvarovat.

Spolehlivou cestou, která nikoho k uspokojivému sladění všeho dohromady rozhodně nedovede, je automatické nadřazování potřeb dětí nad potřeby ostatních. Narušujeme tím mimo jiné přirozenou hierarchii mezi dítětem a rodičem. Realita je totiž taková, že bez rodiče by dítě nepřežilo, a tak jsou jeho potřeby minimálně stejně důležité jako potřeby dítěte. Pokud se tedy rodič nestará i o jejich uspokojení, v podstatě ohrožuje přežití svého dítěte. A navíc postupně buduje ve svém dítěti falešnou představu o jeho důležitosti, že je středobodem světa. Je to logické, protože dítě vidí kolem sebe, že když něco chce, rodina se hned hrne mu jeho přání plnit. Takže o tom, že je nejdůležitější, ho jednání lidí každý den přesvědčuje a utvrzuje.

Z dětí, které rodiče neustále obskakují a plní jim jejich očekávání, vyrůstají dospělí, kteří jsou přesvědčeni o tom, že mají nárok na to, aby se okolí chovalo podle jejich představ.

Kdežto když někdy musí počkat, protože teď je důležitý někdo jiný, získává tím mnohem reálnější představu o fungování světa, jehož je součástí. Z dětí, které rodiče neustále obskakují a plní jim jejich očekávání, vyrůstají dospělí, kteří jsou přesvědčeni o tom, že mají nárok na to, aby se okolí chovalo tak, jak jim se líbí. Jako děti bývají protivné, otravné, uvztekané, jako dospělí pak nejsou zvyklí překonávat překážky, zvládat nepohodlí a usilovat o naplnění svých cílů. Vyrostou z nich dospělí se sklony k depresím, kteří jsou v životě vždy nespokojení – svět se nikdy nebude točit kolem nich a ještě budou mít neustále pocit, že za to, jak nespokojeně se cítí, mohou ti druzí, okolní podmínky atd. Místo toho, aby hledali řešení u sebe a v sobě, budou se snažit měnit okolí. A to jde velmi těžko. Takže pokud nechceme vychovat neustále nespokojeného dospělého, který si pořád na někoho a něco stěžuje, nedělejme ze svých dětí středobod světa a věnujme rovnovážně pozornost tomu, co potřebuje dítě a co potřebujeme my.

Pokud mluvíme o tom, že je třeba nemít na prvním místě potřeby dítěte, nemám tím na mysli, že se nemáme o dítě starat a místo toho vysedávat se sklenkou na gauči a nechat prcka celý den s pokakanou plenou. To je samozřejmě druhý extrém a ten není žádoucí stejně jako ten první. V některých situacích je zcela namístě některou svou potřebu upozadit – například pokud máme malé miminko, které se budí v noci na kojení, je nesmysl dožadovat se toho, že máme přece nárok na to, vyspat se celou noc. Ale jsou situace, kdy i malé miminko může chvilku počkat – třeba než se oblékneme, dojíme, dojdeme si na záchod apod.

S malými miminky to většinou ještě není tak složité. Náročnější situace přicházejí s dítětem ve věku batolete a starším – malé děti se totiž s uspokojováním svých potřeb obvykle nijak neupozaďují, ale vehementně se jejich naplnění dožadují. Když si s námi chtějí hrát, tahají nás za rukáv, strkají nám hračky pod nos, vztekají se, pláčou, loudí, citově vydírají, ztropí scénu kvůli nekoupené hračce v hračkářství. Zkrátka zkoušejí všechno možné. A pro rodiče nebývá jednoduché odolat a udělat si názor na to, jestli si dítě jen vymýšlí, anebo to opravdu potřebuje, a také jakou potřebu mají v tu chvíli oni. (Chce se mi hrát? Nebo mám hlad? Potřebuji chvíli klidu? Vyndat prádlo z pračky?)

Spíše než abychom si udělali názor na to, co potřebujeme, naskočí nám automatické „jdu, vyhovím, aby byl klid“. A tak jdeme, uděláme a doufáme, že dítě dá na chvíli pokoj a bude čas na to, co potřebujeme my. Doufáme, že pomyslný pohár toho, co dítě potřebuje, se v brzké době naplní, dítě po nás chvíli nic chtít nebude a pak přijde řada na nás. Ale ouha, taky máte zkušenost, že ten okamžik, kdy už dítě nic nechce, ne a ne přijít? Ta vysněná chvíle, kdy dítě pochopí, že už dostalo dost a teď je zase na oplátku čas na maminku, se ne a ne dostavit?

Když byly naše děti menší, rády chodily okukovat hračky do hračkářství. Já jsem tyhle návštěvy vůbec neměla ráda. Obvykle to totiž probíhalo tak, že se přetahovaly, kdo mi chce ukázat hračku, která se mu líbí, dohadovaly se, kdo mi ji ukáže první, stěžovaly si, že už moc dlouho stojíme u stavebnic a ten druhý chce jít k plyšákům. Obvykle tak po pěti minutách jsem měla chuť utéct a vůbec tam nebýt, ale zase jsem chápala, že ony mají potřebu se na hračky dívat, a tak jsem se pak nejčastěji propadla do takového odpojeného stavu, kdy jsem sebou nechala smýkat od jedné hračky ke druhé, snažila se neslyšet jejich dohadování a doufala, že to brzy skončí. Po nějaké době jsem řekla dost, děti se hádaly, že to bylo nespravedlivé, že jsme se víc dívali na plyšáky než na lego. A všichni jsme opouštěli hračkářství rozladěni.

Jednoho dne mi ale došlo, že já se vlastně vůbec nestarám o svoje potřeby a nijak neovlivňuji situaci tak, abych v ní byla spokojená i já, a že sebe do celého procesu vůbec nezahrnuji. Do hračkářství jdu kvůli potřebám dětí, ale ty svoje úplně ignoruji. A tak jsem vymyslela podmínky, za kterých tu návštěvu zvládnu, aby mě to neumořilo a cítila jsem se tam i já dobře. Dětem jsme sdělila, že jsem ochotná do hračkářství s nimi jít, ale za těchto podmínek: Až tam přijdeme, každý si půjde sám na deset minut prohlížet hračky, které se mu líbí. Během těch deseti minut mi nikdo nebude nic ukazovat, nebude na mě mluvit, prostě si prohlíží, co chce. Pak bude mít každý z nich samostatně deset minut, kdy mi ukáže hračky, které se mu líbí. Ten druhý v tu chvíli nebude rušit a do ukazování toho druhého mluvit ani zasahovat. Pak odcházíme a nikdo se nebude dožadovat času navíc ani škemrat o to, něco koupit. A pokud to někdo poruší, má pro ten den smůlu a žádné hračky mi ukázat nemůže. Fungovalo to skvěle. Já měla deset minut klid na přemýšlení, prohlížení si svého nebo relax a pak jsem mohla věnovat každému z dětí deset minut plnou pozornost, což si užilo dítě i já: opravdu mě zajímalo, proč se mu právě tahle hračka líbí.

Uvádím to jako příklad toho, že se opravdu vyplatí hledat, jak skloubit dohromady potřeby svoje i dětí. Jen tak nebudeme jako rodiče frustrovaní, naštvaní, nespokojení a nebudeme vybuchovat kvůli malichernostem. Na první pohled sice vypadá jednodušší dítěti vyhovět, ať máme pokoj, ale tenhle přístup nikdy nevede ke spokojenosti obou. Druhý přístup dá trochu práce, ale vyplatí se. Protože ne nadarmo se říká: spokojený rodič = spokojené dítě.

Pokud dítě automaticky upřednostníme, chce stále víc, místo aby si po nějaké době řeklo „už mám dost“.

Celý ten mechanismus, kdy dítě automaticky upřednostníme, má totiž jeden háček – dítě místo toho, aby si po nějaké době řeklo „už mám dost“, chce víc a víc. Nemá důvod přestat, vždyť je přece tolik věcí, které ještě nedělalo, nevyzkoušelo, nemělo! A maminka či tatínek vždycky vyhoví, tak proč si neříct o další? A co je velmi důležité – na pozadí naší snahy vyhovět je totiž obvykle skryt jeden důležitý podvědomý mechanismus, díky němuž vidíme naši snahu upřednostnit dítě jako i pro nás přínosnou. A tím je představa, že investice do naplnění jeho potřeb na úkor svých se nám vrátí – až zase budeme potřebovat my, upozadí dítě potřeby svoje a my budeme mít přednost.

Háček je však v tom, že takhle to nefunguje. Druhá strana totiž o našem obětování neví. Neví, že má něco vracet, neví, že jsme kývli se skřípěním zubů a ne proto, že jsme chtěli a byli jsme s tím v pohodě, a netuší, že teď je řada na něm. Samozřejmě se v životě mnohdy vyplácí vyjít druhému vstříc – například ve vztahu se sousedkou je to pro obě strany výhodné: dneska jí věnujete vajíčko na palačinky a na oplátku, až budete potřebovat, věnuje vám sůl ve chvíli, kdy vám došla a všude už je zavřeno.

Jenže dítě tuhle zkušenost ještě nemá a teprve se jí učí – že se vyplatí nejenom brát, ale i dávat. Zatím vidí výhodu toho, že když bere a chce víc, tak to dostane. Vědomí vděku a potřeba oplácet nejsou ve vztahu s dítětem automatické. Co ale vzniká a narůstá, je frustrace na straně rodiče – naplnění jeho potřeb je v nedohlednu, vyhlíží chvíli, kdy dítě už nic dalšího nebude chtít a kdy dojde i na něj. V realitě je to ale tak, že pokud se jako rodiče sami nepostaráme, aby „na nás už došlo“, skulina se sama od sebe občas najde, ale to nestačí. A pak jsme podráždění a nespokojení, že nemůžeme mít to, co chceme, když přitom pro to tolik děláme! Tolik se snažíme dítěti vyjít vstříc, přece se nám to už musí začít vracet!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě, které se v životě neztratí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.